ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 389/4709/25
провадження № 22-ц/4809/1326/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Левченко Світлани Миколаївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2026 року у складі судді Українського В. В. і

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовної заяви

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь кошти в розмірі 259 539 грн та судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2025 року ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_2 про виконання будівельно-ремонтних робіт у будинку позивача, розташованому в м. Боярка Київської області. 
Відповідач запевнив, що має необхідну бригаду працівників та зможе виконати всі роботи, зокрема встановлення сантехніки, теплої підлоги, котла, лічильників, проведення штукатурних робіт, прокладання каналізації та інші роботи, а також просив попередню оплату для придбання будівельних матеріалів. 
На виконання домовленостей позивач перерахував відповідачу на банківську картку грошові кошти в загальному розмірі 176 139 грн, що підтверджується банківськими виписками та квитанціями, а дружина позивача додатково перерахувала 12 000 грн. 
Крім того, 27 лютого 2025 року позивач особисто передав відповідачу готівкою 2 000 доларів США (еквівалент 83 400 грн). 
Загальна сума отриманих ОСОБА_2 коштів становила 259 539 грн, однак, незважаючи на їх отримання, відповідач не виконав обумовлених ремонтних робіт, не уклав із позивачем жодного договору, не надав підтверджень придбання будівельних матеріалів та не відзвітував про використання отриманих коштів. 
Починаючи з 08 травня 2025 року відповідач припинив спілкування з ОСОБА_1 , не відповідав на телефонні дзвінки та ігнорував усі звернення. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 без достатньої правової підстави набув та зберіг у себе грошові кошти позивача, а між сторонами відсутні договірні зобов`язання, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2026 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів зупинено на час перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зобов`язано ОСОБА_2 повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення у даній цивільній справі.
Ухвала суду мотивована тим, що  відповідач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у складі Збройних Сил України. 
Суд першої інстанції вважав, що оскільки на території України діє воєнний стан, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 та пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України наявні підстави для зупинення провадження у справі до припинення перебування сторони на військовій службі.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Левченко С. М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно зупинив провадження у справі, оскільки неправильно застосував пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України та не встановив наявності об`єктивних перешкод для розгляду справи. 
Позивач вважає, що надана відповідачем довідка про проходження військової служби сама по собі не є достатнім і належним доказом для зупинення провадження, оскільки не підтверджує наказом по особовому складу факт проходження служби та не свідчить про безпосередню участь відповідача у виконанні бойових завдань чи заходах із забезпечення національної безпеки і оборони. 
При вирішенні питання про зупинення провадження у справі суд першої інстанції не з`ясував, чи дійсно існують обставини, що унеможливлюють розгляд справи.
Необґрунтоване зупинення провадження призводить до порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Крім того, зазначено, що відповідач не був позбавлений можливості брати участь у справі через представника, а тому підстав для зупинення провадження не було. 

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
З приписами частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в пункті 14 частини 1 статті 353 цього Кодексу, зокрема, ухвала про зупинення провадження у справі, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Підстави, за наявності яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, передбачені статтею 251 ЦПК України.
Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).
Згідно з пунктом 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Результат аналізу пункту 12 Положення № 1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22).
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався і не скасовано до теперішнього часу.
За приписами пункту другого зазначеного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Матеріалами справи підтверджується, що під час розгляду судом першої інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відповідачем було подано клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з його перебуванням у складі ЗСУ (а. с. 71).
На підтвердження доводів, викладених у клопотанні, відповідачем було надано копію військового квитка серії НОМЕР_1 та копію довідки Військової частини НОМЕР_2 від 09.06.2025 № 511, якими підтверджується, що солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_2 (а. с. 12-13).
Конструкція пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що визначена ним підстава зупинення провадження пов`язана не із самою обставиною введення воєнного стану, а із фактом перебування сторони у справі у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.
При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Учасник справи може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.
Наведене правове регулювання дозволяє дійти висновку, що норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України може бути застосована судами під час вирішення питання про зупинення провадження у справі у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2024 року у справі № 852/2а-2/24.
Суд звертає увагу на те, що конструкція норми пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України носить імперативний характер та покладає на суд саме обов`язок зупинити провадження у справі за цією підставою, при цьому, незалежно від наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), ціни позову, виду вимог, що розглядаються у провадженні, чи будь-яких інших чинників.
Закон зазначає, що не допускається зупинення провадження у певних категоріях справ, що стосуються інтересів дитини, або якщо відсутня сторона веде справу через представника (частини друга, третя статті 252 ЦПК України), однак ці положення не стосуються тих випадків, коли суд зобов`язаний зупинити провадження згідно з вимогами статті 251 ЦПК України.
Таким чином, враховуючи на введення на території України воєнного стану та перебування відповідача у складі ЗСУ, у суду першої інстанції були наявні достатні підстави для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 149/9/23, 05 червня 2024 року у справі № 317/3364/21, 19 червня 2024 року у справі № 490/1923/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 484/40/21 та від 14 лютого 2025 року у справі № 405/1261/24.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно зупинив провадження у справі та неправильно застосував пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України, суд відхиляє, оскільки наведена норма має імперативний характер і не надає суду дискреційних повноважень щодо вирішення питання про доцільність зупинення провадження. Оскільки матеріалами справи підтверджено факт проходження відповідачем військової служби за призовом під час мобілізації, суд першої інстанції правомірно застосував положення статті 251 ЦПК України та зупинив провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що надана відповідачем довідка про проходження військової служби не є належним доказом, оскільки не підтверджена наказом по особовому складу, не заслуговують на увагу, оскільки надані відповідачем документи є належними та допустимими доказами відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України і підтверджують обставину перебування відповідача у складі Збройних Сил України, яка має значення для вирішення питання про зупинення провадження у справі.
Посилання позивача на те, що відповідач не довів своєї безпосередньої участі у бойових діях чи виконанні бойових завдань, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки зазначена норма не ставить можливість зупинення провадження у залежність від виконання військовослужбовцем бойових завдань або його перебування в районі ведення бойових дій. Для її застосування достатнім є встановлення факту перебування сторони у складі Збройних Сил України або іншого військового формування, переведеного на воєнний стан, що у цій справі підтверджено належними доказами.
Не можуть бути прийняті й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував наявності об`єктивних перешкод для розгляду справи. Законодавець, визначаючи підставу, передбачену пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, пов`язав обов`язок суду зупинити провадження саме з фактом перебування сторони на військовій службі під час воєнного стану. За наявності встановленої законом обставини суд не повинен додатково з`ясовувати, чи має військовослужбовець фактичну можливість брати участь у судовому процесі, оскільки відповідна норма є імперативною.
Аргументи апеляційної скарги про порушення права позивача на розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не спростовують законності оскаржуваної ухвали. Зупинення провадження у випадках, прямо передбачених процесуальним законом, є встановленим законом процесуальним механізмом, спрямованим на забезпечення права сторони, яка проходить військову службу, на справедливий судовий розгляд. Саме по собі застосування судом імперативних вимог статті 251 ЦПК України не свідчить про порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що відповідач міг брати участь у справі через представника, а тому підстав для зупинення провадження не було, адже наявність чи відсутність представника не впливає на застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки ця норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України. Винятки, передбачені частинами другою та третьою статті 252 ЦПК України, стосуються випадків факультативного зупинення провадження і не поширюються на правовідносини, врегульовані статтею 251 ЦПК України. Отже, можливість представництва інтересів відповідача не усуває передбаченої законом підстави для обов`язкового зупинення провадження у справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, ухвала суду першої інстанції без змін, а остаточного рішення у справі не ухвалено, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Левченко Світлани Миколаївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя  С. І. Мурашко 
Судді   С. М. Єгорова           О. І. Чельник