П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/16759/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П. 
Суддя-доповідач - Шидловський В.Б. 
11 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б. 
суддів: Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивачка звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо ненадання відповіді по суті на звернення представника;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надати відповіді по суті на звернення від 03.08.2025 року та 19.09.2025 року;
постановити окрему ухвалу на ім`я керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо не допущення в подальшому протиправних дій щодо не надання відповіді представнику по довіреності;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області моральну шкоду 50000 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у наданні представнику ОСОБА_1 інформації на заяви від 03.08.2025 та від 19.09.2025.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надати по суті відповідь представнику ОСОБА_1 на заяви від 03.08.2025 та від 19.09.2025.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії їй було припинено.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.10.2024 по справі №560/12496/24 визнано протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у наданні представнику ОСОБА_1 інформації на заяви від 21.05.2024, від 11.06.2024 та від 08.08.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надати по суті відповідь представнику ОСОБА_1 на заяви від 21.05.2024, від 11.06.2024 та від 08.08.2024.
19.09.2025 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою та просив: 1. Повідомити стан виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року по справі №560/14504/24 2. Надіслати довідку про нараховану та фактично виплачену пенсію ОСОБА_1 за період з 03.06.2012 року по вересень 2025 року. 3. Надіслати виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з 03.06.2012 року по вересень 2025 року з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії з врахуванням всіх законодавчих актів та постанов КМУ щодо перерахунку пенсій. 4. Відповідь надати протягом 5 днів.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 25.09.2025 року повідомлено, що листом головного управління від 15.08.2025 №10201-9144/П03/8-2200/25 на звернення від 03.08.2025 Вас повідомлено про неможливість надання інформації щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що до заяви (клопотання) як від 03.08.2025, так і від 19.09.2025 Ви надали довіреність, яка складена у Державі Ізраїль та викладена українською мовою, а переклад штампу "Апостиль" не засвідчений відповідно до вимог чинного законодавства державним чи приватним нотаріусом в Україні, або консульською установою України.
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо не надання представнику відповіді на звернення по суті, звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації визначає Закон України від 13.01.2011 №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі по тексту - Закон №2939-VI).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
За змістом пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно частини 1 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до частини 5 статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно частини першої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Підставою для відмови у наданні представника позивачки відповіді на заяви від 03.08.2025 та від 19.09.2025 слугував той факт, що до заяви додана довіреність від 14.06.2023, складена у Державі Ізраїль та викладена українською мовою, а переклад штампу "Апостиль" не засвідчений відповідно до вимог чинного законодавства державним або приватним нотаріусом або консульською установою України.
Відповідно до статті 13 Закону України від 23.06.2005 №2709-IV "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення правильності перекладу та копій, документи, які складено за кордоном повинні прийматися нотаріусами за умови їх легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.
Існує два способи засвідчення: консульська легалізація та проставлення апостиля.
Легалізація документів та/або проставлення апостиля - це процес підтвердження походження документів. Як апостиль, так і легалізація підтверджують справжність підпису особи, що засвідчила документ.
Апостиль ставиться для використання документів в країнах, які підписали Гаазьку конвенцію, яка була прийнята в 1961 році, згода на обов`язковість якої надана Законом України "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів" та вступила в силу в Україні в 2003 році.
Згідно з статтею 1 Гаазької конвенції ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.
Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
Отже, у силу приписів пункту d частини другої статті 1 Гаазької конвенції довіреність, видана особою приватного права, є офіційним документом та на неї поширюються вимоги цієї конвенції.
Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.
Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.
Відповідно до статті 4 Конвенції передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.
Таким чином, для цілей прийняття документа, складеного в Ізраїлі та звільнення його від процедури консульської легалізації, він повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем.
Як видно зі змісту довіреності від 14.06.2023, що міститься в матеріалах справи, та була додана до заяв, на ній проставлений апостиль від 22.06.2023, про що свідчать отвори прошивання документів стрічкою.
Крім іншого, безпосередньо апостиль свідчить, що він проставлений на документі про засвідчення підпису ОСОБА_1 , згідно з яким остання у присутності добровільно та власноручно підписала прилучений документи, зазначений літерою "А".
Також, як видно з перекладу апостилю, у пункті 9 зазначено: Печатка суду: Мировий Суд м. Тель Авів.
Точність перекладу печатки Апостиль на українську мову засвідчено нотаріусом.
Тобто переклад самих печаток, відбитки яких містяться на апостилі були здійснені, що видно з перекладу апостилю. Щодо круглої печатки, яка також міститься на засвідченні перекладу апостилю та довіреності, то така є печаткою самого нотаріуса, яка використовується ним у своїй діяльності, та проставлена поряд з його підписом, та не потребує додаткового перекладу.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що відмова пенсійного органу у наданні представнику позивачки інформації на звернення від 03.08.2025 та від 19.09.2025 є протиправною.
Відтак, порушене право позивача належним чином відновлене у спосіб зобов`язання відповідача надати по суті відповідь представнику позивачки на заяви від 03.08.2025 та від 19.09.2025.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.