СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року м. Харків Справа №905/874/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№2625Д від 09.12.2025) на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 (м. Харків, суддя Огороднік Д.М., повне рішення складено 18.11.2025) та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 (м. Харків, суддя Огороднік Д.М., повне додаткове рішення складено 03.12.2025) у справі №905/874/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС», м. Дніпро,
до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ, в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Лиман, Донецька область,
про стягнення заборгованості у розмірі 44200,24 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості у розмірі 44200,24 грн, з яких 36561,85 грн інфляційні втрати та 7638,39 грн 3% річних та судових витрат у розмірі 17422,40 грн.
Позов обґрунтований тим, що позивач посилався на неналежне виконання відповідачем рішення Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 по справі №905/2051/19 в частині своєчасної сплати присуджених до стягнення коштів, у зв`язку з чим просить суд захистити порушене право шляхом стягнення на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані на присуджені до стягнення за вказаним рішенням грошові кошти.
Відповідачем через підсистему «Електронний суд» до суду першої інстанції надано відзив на позовну заяву (вх.№01-41/8984/25 від 24.09.2025), в якому останній просив суд: відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; якщо суд дійде висновку про наявність підстав для повного або часткового задоволення позовних вимог, то відповідач просить суд обмежити період стягнення останніми трьома роками, які передували подачі позовної заяви та зменшити суму 3% річних до 0,01 грн, а також судові витрати віднести на рахунок позивача
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідач вказував, що зобов`язання Акціонерного товариства «Укрзалізниця» за договором перевезення вантажу №51212090, №51209237, №51214153, №51320216 не є грошовими зобов`язаннями. Законом встановлено обмежену відповідальність залізниці за втрату вантажу у вигляді відшкодування збитків у розмірі дійсної вартості вантажу. Будь-яка інша відповідальність за зазначене порушення не визначена ні договором, ні Статутом, ні законом.
Також відповідач стверджував, що нараховані інфляційні втрати нараховані за період з 30.01.2020 по 28.11.2024 та 3% річних за період з 20.01.2020 по 28.11.2024 не підлягають стягненню, оскільки були нараховані за період більший ніж три роки, які передували подачі позову. За розрахунками відповідача за період з 19.09.2023 по 29.11.2024 інфляційні втрати становлять 6 671,41 грн та 3% річних – 1893,55 грн.
При цьому, за твердженням відповідача, з огляду на наявну судову практику, розмір процентів, як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом до символічного розмірі - 0,01 грн.
Додатково відповідач відзначав тривалу бездіяльність первісного та нового кредитора щодо вчинення дій з виконання рішення суду по справі №905/2051/19. Враховуючи придбання позивачем права вимоги лише за 327,77 грн, вважає, що останній не отримав будь-яких матеріальних втрат від знецінення грошових коштів, а навпаки отримав надприбуток.
Відповідач вказував, що стягнуті за рішенням суду кошти були добровільно сплачені 29.11.2024 у розмірі 54629,38 грн на рахунок позивача.
Заявлений до стягнення розмір судових витрат, на переконання відповідача, підлягає зменшенню, оскільки він не відповідає критерію співмірності та не є пропорційним до предмета спору.
Відповідачем до суду першої інстанції подано заяву (вх.№6198/25 від 02.10.2025), в якій останній просив суд застосувати позовну давність до вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 36605,43 грн (інфляційні втрати -29756,43 грн, 3% -6849,00 грн), які нараховано за період часу до 29.05.2024.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» 36561 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят одну) грн 85 коп - інфляційні витрати, 7638 (сім тисяч шістсот тридцять вісім) грн 39 коп - 3 % річних та судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
25.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Донецької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення; стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення; стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.
Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі № 905/874/25 скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості у розмірі 44200,24 грн відмовити; додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі № 905/874/25 скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн відмовити; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» судові витрати по справі (судовий збір).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянта зазначає про наступне:
- судом першої інстанції не були взяті до уваги заперечення відповідача проти заявлених позовних вимог та застосовані норми матеріального права, які не підлягали застосуванню;
- нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, стягнення з відповідача, як з перевізника, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням договору перевезення (не забезпечення збереження ввіреного йому вантажу) суперечить вимогам законодавства, а саме приписам ч. 5 ст. 307 ГК України, ч. 2 ст. 908, ст. 920 ЦК України, ст. 105 Статуту залізниць України. Крім того зазначає, що заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних не підлягають стягненню з відповідача, оскільки нараховані понад встановлені чинним законодавством граничні межі відповідальності перевізника (відповідача) та не є фактично понесеними збитками позивача;
- Господарський суд Донецької області, розглядаючи справу № 905/216/25 (за позовом того ж самого Позивача – ТОВ «СКС Транс» до того ж самого Відповідача – АТ «Укрзалізниця» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне відшкодування вартості нестачі вугілля), відмовив у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відмови у справі № 905/216/25, на твердження скаржника, суд вірно зазначив, що зобов`язання АТ «Укрзалізниця» як перевізника за договором перевезення вантажу не є грошовими, а відповідальність за втрату вантажу є обмеженою Статутом залізниць України. Таким чином, суд дійшов висновку, що дія статті 625 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Рішення у справі № 905/874/25 прийнято без врахування цієї правової позиції, що свідчить про порушення принципу єдності судової практики. Отже, на думку апелянта, судом першої інстанції не з`ясовані обставини, що мають значення справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом буди порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому Рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 підлягає скасуванню, а в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості слід відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду апелянт вказує про наступне:
- з матеріалів справи та зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем не подано до Господарського суду Донецької області попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» понесло і які очікувало понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції. Також до закінчення розгляду позову позивачем не надано суду доказів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції та не подано заяву про намір подати відповідні докази. Заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності;
- що відповідач по справі у відзиві на позовну заяву (поданий через Електронний суд 18.09.2025) звертав увагу суду першої інстанції про те, що позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів як понесення таких витрат, так і доказів на підставі яких такі витрати мають виникнути, що унеможливлює подання відповідачем заяв та клопотань з зазначеного питання і виключає ухвалення судом рішення в частині розподілу не підтверджених доказами судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. Подібні висновки щодо питання відшкодування судових витрат викладені у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №910/2891/20, від 22.06.2022 у справі №922/2339/21, від 13.09.2022 у справі №908/273/21, від 04.10.2022 у справі №914/2380/21. При цьому, апелянт звертає увагу, що норми ГПК України не обмежують сторін у праві (можливості) подати разом з першою заявою по суті спору попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та заявити про відшкодування судових витрат в суді першої інстанції. Заява про відшкодування судових витрат позивачем не подавалась разом із першою процесуальною заявою до суду. Слід звернути увагу на той факт, що судом першої інстанції не було надано оцінку наданих документів щодо надання послуг правничого характеру;
- правнича допомога при розгляді справи 905/874/25 в суді першої інстанції надавалась позивачу ТОВ «СКС ТРАНС» фізичною особою Казак Єлізаветою Сергіївною. Всі процесуальні документи були підписані та подані нею через електронний суд. Суд стягнув витрати на правничу допомогу надані Адвокатським об`єднанням «Юлії Біжко» неправомірно;
- окрім того, апелянт вказує, що згідно доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, наданих до заяви про ухвалення додаткового рішення адвокатські послуги були надані по іншій справі № 905/870/25, а не по справі № 905/874/25.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№2625Д від 09.12.2025) на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі №905/874/25 залишено без руху з підстав відсутності клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 з доказами поважності причин його пропуску. 
В строк, наданий судом, на виконання вимог ухвали суду від 15.12.2025 від апелянта надійшло клопотання (вх.№14493 від 16.12.2025) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.01.2026 поновлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №905/874/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№2625Д від 09.12.2025) на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі №905/874/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/874/25.
06.01.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №905/874/25 (вх.№173).
Представником позивача подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх.№799 від 20.01.2026), в якому останній просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/874/25 та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі № 905/874/25 залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/874/25 залишити без змін, додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 року по справі № 905/874/25 залишити без змін. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Представником відповідача подано до суду апеляційної інстанції подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№1154 від 28.01.2026), в якій просить суд доводи ТОВ «СКС ТРАНС», викладені у відзиві на апеляційну скаргу, відхилити. Рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі № 905/874/25 – скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості у розмірі 44200,24 грн. – відмовити. Додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі № 905/874/25 – скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. – відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» - судові витрати по справі.
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частино 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам у справі в електронному кабінеті системи "Електронний Суд" 03.02.2026.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як встановлено апеляційним господарським судом, рішенням Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 у справі №905/2051/19 задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 52708,38 грн. – збитків у вигляді нестачі, 1 921,00 грн – витрат по сплаті судового збору.
Зі змісту рішення вбачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на збитки понесені ним у зв`язку незбереженням вантажу при перевезенні, прийнятого залізницею до перевезення за накладними №51212090, №51209237, №51214153, №51320216, про що складені комерційні акти №482201/132, №482201/135, №482201/136, №482201/137, №482201/138 від 24.08.2019, №482201/139 від 30.08.2019.
Недостача вантажу з урахуванням природної втрати маси вантажу з застосуванням 2% (вугілля у вологому стані) маси, зазначеної в перевізному документі у вагонах дорівнює: №61078721 – 7 912 кг (9300 – 1388); №61297388 – 6 662 кг (8050 – 1388); №53065132 – 7 702 кг (9100 – 1398); №53589727 – 6582 кг (7950 – 1368); №56090202 – 6450 кг (7850 – 1400); №62009741 – 4312 кг (5700 – 1388); №60631132 – 7354 кг (8750 – 1396).
Недостача вантажу з урахуванням природної втрати маси вантажу з застосуванням 1% маси, зазначеної в перевізному документі у вагонах дорівнює: №59675579 – 3854 кг (4550 – 696); №52796539 – 1264 (1950 – 686); №63245609 – 1855 (2550 – 695).
Відповідно до довідки №698 від 26.09.2019 та №699 від 26.09.2019 вартість 1 тони вугільної продукції становить 977,04 грн.
У рішенні суд, перевіривши розрахунки позивача суми вартості недостачі (53,947 тони х 977,04 грн. = 52 708,38 грн.) встановив, що він є арифметично вірним, та заявлена сума вартості недостачі в розмірі – 52 708,38 грн. підлягає стягненню в повному обсязі.
На примусове виконання рішення від 08.01.2020 у справі №905/2051/19, Господарським судом Донецької області від 17.02.2020 виданий наказ .
Постановою Господарського суду Донецької області 12.10.2022 по справі 905/1977/21 Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля».
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
11.09.2023 в межах процедури ліквідації Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» відбувся електронний аукціон з продажу прав вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн, яка підтверджується даними бухгалтерського обліку, зокрема і продаж заборгованості Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що стягнута на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2018 у справі №905/2051/19.
Відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20230831-52029 від 11.09.2023 переможцем аукціону визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "СКС ТРАНС".
19.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» (новий кредитор) було підписано акт про придбання майна на аукціоні.
Згідно з пунктом 1 акту про придбання майна на аукціоні первісним кредитором передано, а новим кредитором прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні BRD001-UA-20230831-52029 по Лоту 2, який відбувся 11.09.2023 року, а саме: право вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн, яка підтверджена даними бухгалтерського обліку (деталізація у Додатку №2 до Протоколу №3 від 17.07.2023 Комітету кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля»).
Відповідно до пункту 2 акту про придбання майна на аукціоні на момент підписання цього акту новий кредитор сплатив первісному кредитору ціну продажу майна, а саме 7951,25 грн.
У пункті 6 акту про придбання майна на аукціоні вказано, що сторони не мають одна до одної ніяких претензій, новому кредитору передані майно, а також всі документи.
Акт про придбання майна на аукціоні підписано ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», директором Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» та скріплено печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля».
19.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» у особі ліквідатора Курбанова Назіма Вахід-Огли як первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» було укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - Договір про відступлення права вимоги), за умовами п. 1.1 якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором та чинним в Україні законодавством, первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн, яка підтверджена даними бухгалтерського обліку (деталізація у Додатку №2 до Протоколу №3 від 17.07.2023 Комітету кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю"ДТЕК Добропіллявугілля" (далі – основне зобов`язання), в результаті чого новий кредитор стає кредитором за основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням.
Відповідно до пункту 1.2 за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням.
Також за цим договором новий кредитор має право замість первісного кредитора звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою виконання боржниками вищезазначеного грошового зобов`язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов`язанні за основним зобов`язанням (пункт 1.3. Договору про відступлення права вимоги).
У пункті 2.1. договору визначено, що відповідно до пункту 3 статті 82 Кодексу України з процедур банкрутства первісний кредитор засвідчує, що новим кредитором здійснено повну оплату права вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн, яка підтверджена даними бухгалтерського обліку, згідно п.2.2. цього договору.
Новий кредитор підтверджує, що в момент підписання цього договору первісний кредитор передає, а новий кредитор отримує документи на підтвердження права вимоги (пункт 3.1. Договору про відступлення права вимоги).
З моменту підписання сторонами цього договору до нового кредитора переходить право вимоги первісного кредитора за основним зобов`язанням в повному обсязі, а первісний кредитор втрачає зазначені права вимоги повністю. Моментом переходу права вимоги первісного кредитора за основним зобов`язанням до нового кредитора є момент підписання цього договору (пункт 3.2. Договору про відступлення права вимоги).
Пунктом 3.4. Договору про відступлення права вимоги передбачено, що первісний кредитор засвідчує, що до початку електронного аукціону №BRD001-UA-20230831-52029 від 11.09.2023 основне зобов`язання боржниками виконане не було.
Договір про відступлення права вимоги підписано ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», директором Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» та скріплено печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля».
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.11.2024 по справі №905/2051/19 замінено стягувача у наказі про примусове виконання рішення Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 у справі №905/2051/19 щодо стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» 
За таких обставин, стягувачем по справі №905/2051/19 стало Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС».
Акціонерним товариством «Укрзалізниця» було сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» 52629,38 грн з призначенням платежу «пер.з-но ріш від 08.01.2020 по спр.№905/2051/19 та ухв. від 12.11.2024, а т.ч. суд.зб 1921,0 грн; Госпо. суд Дон обл», що підтверджується платіжною інструкцією №895627. 
Посилаючись на прострочення виконання зобов`язання, що слугувало підставою для нарахування відповідачу на підставі статті 625 Цивільного кодексу України трьох відсотків річних та інфляційних втрат, позивач звернувся із відповідним позовом до Господарського суду Донецької області про стягнення з відповідача індексу інфляції у розмірі 36 561,85 грн та 3% річних у розмірі 7 638,39 грн від простроченої суми боргу за період з 30.01.2020 по 28.11.2024.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» 36 561 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят одну) грн 85 коп - інфляційні витрати, 7 638 (сім тисяч шістсот тридцять вісім) грн 39 коп - 3 % річних та судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 у справі №905/2051/19, яке набрало законної сили 29.01.2020, підтверджено наявність у відповідача заборгованості у сумі 52 708,38 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля». Вказане рішення має преюдиційне значення, а тому факт існування такої заборгованості не підлягав повторному доказуванню та не міг бути поставлений під сумнів у цій справі.
Місцевий господарський суд встановив, що право вимоги за вказаним рішенням перейшло від ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» до ТОВ «СКС ТРАНС» на підставі договору про відступлення права вимоги від 19.09.2023. Також судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.11.2024 у справі №905/2051/19 було здійснено заміну стягувача на його правонаступника — ТОВ «СКС ТРАНС».
Суд першої інстанції дійшов висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. При цьому місцевий господарський суд встановив, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, визначеного рішенням Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 у справі №905/2051/19, оскільки сума боргу була фактично сплачена лише 29.11.2024, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення.
Відмовляючи в задоволенні клопотань відповідача про застосування строку позовної давності суд виснував, що станом на 02.04.2020 трирічна позовна давність за заявленими вимогами не спливла. У подальшому, в силу імперативних приписів пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, її перебіг був послідовно продовжений на час дії карантину та воєнного стану, а з 30.01.2024 — зупинений.
Відтак, оскільки строк позовної давності позивачем не пропущено, правові підстави для обмеження періоду стягнення інфляційних втрат та 3% річних останніми трьома роками відсутні. Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд першої інстанції визнав арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню, 7 638,39 грн 3% річних і 36 561,85 грн інфляційних втрат.
Клопотання відповідача про зменшення 3% річних до 0,01 грн місцевим господарським судом відхилено, оскільки 3% річних є мінімальним законодавчо встановленим розміром відповідальності, який не може бути зменшений судом.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина 3 статті 512 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Воно відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Наведені правила є універсальними.
Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права та може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.
Так, згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 3 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
Таким чином, на підставі договору про відступлення права вимоги від 19.09.2023 та акту про придбання майна на аукціоні від 19.09.2023 відбулась заміна сторони в зобов`язанні, заборгованість за яким стягнута на підставі рішення господарського суду Донецької області №905/2051/19 від 08.01.2020, а саме ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» змінено його правонаступником – ТОВ «СКС ТРАНС».
Колегія суддів зазначає, що цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2, 3 статті 11 ЦК України може виникати на підставі не лише договорів й інших правочинів, а і завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі та інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
За змістом статей 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
Таким чином, внаслідок виявленої під час залізничного перевезення нестачі вугілля, у відповідача виникло саме грошове зобов`язання з відшкодування вартості втраченого вантажу, що і підтверджено рішеннями суду у справі №905/2051/19.
У даній справі договірні правовідносини між сторонами після порушення відповідачем своїх обов`язків трансформувалися в правовідносини, пов`язані зі стягненням грошових коштів на підставі судового рішення.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів виконано несвоєчасно, за загальним правилом кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги добровільно не відшкодував ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» суму збитків у зв`язку із втратою вантажу, яка була предметом стягнення в справі №905/2051/19, не виконав відповідне рішення суду про стягнення такої суми збитків.
Лише 29.11.2024 АТ «Укрзалізниця» виконано свої зобов`язання за рішенням Господарського суду Донецької області від 08.01.2020 у справі №905/2051/19 та сплачено на рахунок позивача 54629,38 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 29.11.2024 №895627.
Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно тривалої бездіяльності позивача (стягувача) щодо виконання рішення суду по справі №905/2051/19 на думку колегії суддів, є неспроможними та необґрунтованими.
По-перше, як вже раніше було зазначено, ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.11.2024 по справі №905/2051/19 замінено стягувача у наказі господарського суду Донецької області від 17.02.2020 про примусове виконання рішення господарського суду Донецької області від 08.01.2020 по справі №905/2051/19 з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС».
Відповідна ухвала оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень України, відомості якого є офіційними та загальнодоступними.
По-друге, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Приписами частини 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно з частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
За змістом статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Так, з обставин даної справи вбачається, що саме у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем рішення господарського суду Донецької області від 08.01.2020 позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій нарахував за період з 30.01.2020 по 28.11.2024 інфляційні втрати в сумі 36 561,85 грн та 3% річних у сумі 7 638,39 грн.
Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, у кредитора згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішення суду у справі № 905/2051/19 не було виконано у передбачені законом строки, а фактично було виконано тільки більш ніж через 4 роки, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.
Щодо клопотань відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог, колегія суддів зазначає про таке.
Як зазначав позивач у позові та вбачається з наданого розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даній справі позивачем здійснено за період з 30.01.2020 (після набрання рішенням у справі №905/2051/19 законної сили 29.01.2020) по 28.11.2024 (останній день нарахування) на суму заборгованості в розмірі 52 708,38 грн.
В свою чергу у відзиві на позов відповідач стверджував, що строк стягнення інфляційних втрат та 3% річних має складати з 29.08.2022 (три роки до дати подання позову) по 29.08.2025 (останній день нарахування).
В подальшому, відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог, про застосування якої також зазначає у апеляційній скарзі, та стверджував, що додаткові нарахування, а саме нарахування інфляційних втрат та 3% річних мають поділяти долю основного зобов`язання. З урахуванням того, що позовна давність для позовів до залізниць встановлена, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України, якою передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, відповідач дійшов висновку, що строк позовної давності за додатковою вимогою також не може перевищувати скорочений строк позовної давності. Тому строк стягнення інфляційних втрат та 3% річних не може перевищувати 15 місяців, які передували подачі позовної заяви, в даному випадку - з 29.05.2024 по 29.08.2025.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився. Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025. Таким чином, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився до 04.09.2025. Подібні правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 30 січня 2020 року по 28 листопада 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Колегія суддів перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання встановила, що вони здійснені відповідно до вимог чинного законодавства, є арифметично правильними, обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. 
Щодо заявленого відповідачем до суду першої інстанції клопотання про зменшення 3% річних до 0,01 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, надала висновок про, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Таким чином, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Отже визначені Цивільним кодексом України три проценти річних суд не може зменшити, оскільки це законодавчо встановлений розмір, а правовий висновок Верховного Суду щодо права суду зменшувати проценти річних, нараховані згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, нижче ніж три проценти річних, відсутній.
З урахуванням наведеного, судова колегія зазначає, що суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір 3 % річних.
Таким чином, судова колегія дійшла обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення позивачем суми 3% річних.
Також, колегія суддів зазначає, що є безпідставними посилання відповідача на збагачення позивача з урахуванням того, що заявлена сума не є співмірною щодо ціни, за яку придбана вимога, оскільки якщо право вимоги відступається за плату, то сторони договору купівлі-продажу відповідно до ч. 3 ст. 656, 627 ЦК України можуть на власний розсуд визначити ціну продажу цього права. Чинне законодавство не містить заборони на встановлення ціни права грошової вимоги, що відступається за договору купівлі-продажу, у розмірі меншому, ніж номінальний розмір таких вимог. Крім того, визначення сторонами договору купівлі-продажу права вимоги ціни її продажу ніяким чином не впливає на розмір відступленого права та на суму зобов`язань боржника, ціна відступлення права вимоги ніяким чином не впливає на здійснення нарахувань на суму грошового зобов`язання боржника за ст. 625 ЦК України або можливість здійснення таких нарахувань в меншому розмірі.
Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.
Щодо доводів апелянта про те, рішення у справі № 905/874/25 прийнято без врахування правової позиції, викладеної у рішення Господарського суду Донецької області у справі 905/216/25 , що свідчить про порушення принципу єдності судової практики, судова колегія зазначає про таке.
По-перше, відповідно до частин 5,6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Тобто, колегія суддів зазначає, що висновки щодо застосування норм права є обов`язковими у разі їх формулювання саме Верховним Судом як органом, який забезпечує сталість та єдність судової практики, у зв`язку з чим застосування практики суду першої інстанції не узгоджується із нормами чинного законодавства.
Отже, сама по собі наявність судового рішення в іншій справі не є безумовною підставою для аналогічного вирішення даного спору, оскільки кожна справа розглядається судом виходячи з установлених фактичних обставин, наданих сторонами доказів та їх належної правової оцінки. Відтак, посилання апелянта на рішення у справі №905/216/25 не може бути визначальним при вирішенні даної справи.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Донецької області 01.12.2025 колегія суддів зазначає про таке.
Додатковим рішенням Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення; стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.
Додаткове рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем надано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, пов`язану з розглядом справи №905/874/25 у Господарському суді Донецької області. З огляду на це, заявлені вимоги визнані судом повністю обґрунтованими, документально підтвердженими, співмірними зі складністю розглянутої справи та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України):
- подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;
- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Відповідно до частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Колегією суддів встановлено, що у позовній заяві Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» викладено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно з яким позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем подано заяву щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу (надіслано через підсистему «Електронний суд» в 24.11.2025) протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду з урахуванням того, що останній день строку припав на вихідний день, чим спростовуються твердження апелянта про те, що заява про ухвалення додаткового рішення подана поза строками, встановленими ч. 8 ст. 129 ГПК України.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні засади регулювання та принципи будь-якого договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Верховний Суд у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21 зробив висновок про те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
Так як до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надані копії: Договору про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025, Додатку №1 та Додатку №2 до Договору про надання професійної правничої допомоги №02 від 28.08.2025, Акту №01 від 24.11.2025 здачі-приймання до Договору про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025, Рахунку на оплату №01 від 24.11.2025.
Відповідно до умов Договору про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025 (надалі - Договір), укладеного між Адвокатським бюро «Юлії Біжко» (надалі - Адвокатське бюро, Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» (надалі - Замовник), Адвокатське бюро зобов`язується надати Замовнику професійну правничу допомогу (надалі - Послуги) у формі захисту прав та інтересів Замовника щодо стягнення заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 по справі №905/1416/18, яке набрало законної сили 17.10.2018, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до Публічного Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення 14 599,89 грн основної заборгованості та судового збору у розмірі 1 762,00 грн, право вимоги за яким набуто Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС Транс». 
Відповідно до п. 2.2 Договору умови надання Послуг визначаються у Додатку №1 до цього Договору. 
За умовами п. 3.1 та п. 3.2 Договору послуги надаються Адвокатським бюро Замовнику в усній або в письмовій формі, а також шляхом вчинення юридично значимих дій передбачених законодавством України. Під час передачі результатів Послуг Сторони складають у двох екземплярах Акт здачі - прийняття наданих юридичних послуг по одному екземпляру для кожної зі Сторін.
Згідно з п. 4.1 Договору Адвокатське бюро зобов`язується вчиняти усі необхідні дії для надання адвокатських послуг (професійну правничу допомогу), передбачених цим Договором, а саме: - аналіз наданих Замовником документів щодо правовідносин пов`язаних зі стягненням заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС Транс» з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 по справі №905/1416/18, яке набрало законної сили 17.10.2018, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до Публічного Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення 14 599,89 грн. основної заборгованості та судового збору у розмірі 1762,00 грн, право вимоги за яким набуто Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС Транс», - консультування Замовника щодо вищезазначених правовідносин, - підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 по справі №905/1416/18, яке набрало законної сили 17.10.2018, за для подання Замовником позовної заяви до суду, - складання інших процесуальних документів (за потреби). 
Пунктом 5.1.1 Договору сторони погодили, що Адвокатське бюро має право на отримання від Замовника гонорару (винагороди) за надані відповідно до цього Договору Послуги, передбачені предметом цього Договору. Замовник зобов`язується своєчасно приймати надані Послуги та сплачувати за них обумовлений цим Договором гонорар (винагороду) (п. 6.1.1 Договору). 
Відповідно до п. 8.1 Договору за Послуги, що надаються відповідно до цього Договору, Замовник зобов`язується сплачувати Адвокатському бюро гонорар (винагороду). 
Сума гонорару (винагороди) за Послуги, що надаються Адвокатським бюро, та порядок проведення розрахунків між Сторонами визначається Додатком №2 до цього Договору (п. 8.2 Договору). На визначення розміру гонорару (винагороди) Адвокатського бюро впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання адвокатських послуг (правової допомоги) (п. 8.3 Договору). 
Згідно з п. 8.4 Договору факт надання Послуг підтверджується Актом здачі - прийняття наданих послуг, який підписуються Сторонами та є разом з наданим Адвокатським бюро рахунком - підставою для перерахування суми гонорару (винагороди). Цей Договір набирає чинності з дати підписання, яку зазначено на початку тексту цього Договору, і зберігає чинність до виконання зобов`язань за ним. 
До вказаного Договору сторонами підписано Додаток №1 від 27.08.2025, яким погодили, що професійна правнича допомога за договором про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025 буде надаватись адвокатом Біжко Юлією Олександрівною (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю видане Радою адвокатів Дніпропетровської області 23.11.2018 за №3976 на підставі Рішення ради адвокатів Дніпропетровської області від 20.11.2018), для чого адвокату Біжко Юлії Олександрівні Замовником надається право: подавати та підписувати від імені Замовника заяви, запити, позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги, тощо; знайомитись з матеріалами справи, робити з них копії, фотокопії, прослуховувати фіксацію судового процесу, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності або неповноти; одержувати копії рішень, постанов та ухвал суду, судових наказів та виконавчих листів; одержувати необхідні довідки, акти, постанови, листи, поштову кореспонденцію тощо; бути представником в органах прокуратури, служби безпеки України, в органах поліції; бути представником в судах, господарських судах, адміністративних судах, судах, апеляційних судах, Касаційному господарському суді у складі Верховного суду України, Касаційному цивільному суді у складі Верховного суду України, Касаційному адміністративному суді у складі Верховного суду України, Верховному суді, а також в судах по адміністративним, цивільним та кримінальним справам, кримінальним провадженням, з правами, якими наділений законом позивач, відповідач, заявник, треті особи, потерпілі особі, з правом пред`явлення позову, змінювати предмет і підставу позову, з правом брати участь у судових засіданнях, з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, в тому числі з правом закінчення справи мировою угодою, з правом визнавати повністю та/або частково позовні вимоги, укладати мирові угоди тощо та з правом на оскарження рішення суду; подавати та підписувати від імені Замовника необхідні заяви (позовні тощо) й скарги (апеляційні, касаційні), інші заяви, довідки, клопотання, відгуки, пояснення, запити, мирові угоди, інші документи; бути представником Замовника у відділах державної виконавчої служби, приватних виконавців для чого йому надається право пред`являти виконавчі листи та судові накази до виконання, знайомитись з матеріалами виконавчих проваджень, тощо сплачувати державне мито, судовий збір або будь-які інші платежі. 
Також сторонами підписано Додаток №2 до Договору, в якому погодили, що Замовник зобов`язується сплатити Адвокатському бюро гонорар (винагороду). Гонорар (винагорода) Адвокатського бюро за надану професійну правничу допомогу за Договором про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025 є фіксованим та складає 15 000,00 грн. Гонорар (винагорода) Адвокатського бюро оплачується частинами, а саме: 5 000,00 грн оплачується Замовником протягом 30 днів з дня ухвалення рішення суду, 10 000,00 грн протягом 30 днів з дня набрання чинності рішення суд. 
До матеріалів справи надано складений та підписаний 24.11.2025 сторонами Акт здачі-приймання до Договору про надання професійної правничої допомоги №02 від 27.08.2025, відповідно до якого Адвокатське бюро надало, а Замовник прийняв професійну правничу допомогу у вигляді: 
- аналіз наданих Замовником документів щодо правовідносин пов`язаних зі стягненням заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 по справі №905/1416/18, яке набрало законної сили 17.10.2018, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» до Публічного Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення 14 599,89 грн основної заборгованості та судового збору у розмірі 1 762,00 грн, право вимоги за яким набуто Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС Транс»;
- консультування Замовника щодо вищезазначених правовідносин; 
- підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 по справі №905/1416/18, яке набрало законної сили 17.10.2018, задля подання Замовником позовної заяви до суду; - аналіз відзиву на позовну заяву по справі №905/870/25; 
- складання відповіді на відзив по справі №905/870/25 задля подання Замовником до суду; 
- аналіз заперечень на відповідь на відзив №905/870/25.
Відповідно до п. 2 вказаного Акту професійна правнича допомога згідно даного Акту надана Адвокатським бюро вчасно, у повному обсязі та з дотриманням інших умов Договору. Пунктом 3 вказаного Акту сторони погодили, що вартість наданих адвокатських послуг складає 15 000, 00 грн. 
Також до матеріалів справи надано Рахунок на оплату № 01 від 24.11.2025 винагороди (гонорару) відповідно до Договору про надання професійної правничої допомоги № 02 від 27.08.2025 в сумі 15 000,00 грн.
Колегія суддів констатує, що надані Товариством з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції не стосуються цієї справи №922/874/25, оскільки у наданих документах містяться посилання на іншу судову справу, а також зазначено інший предмет спору, пов`язаний зі стягненням інфляційних втрат та 3% річних унаслідок невиконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.09.2018 у справі №905/1416/18.
При цьому в наданому договорі про надання професійної правничої допомоги, додатках до нього, акті здачі-приймання послуг та рахунку на оплату відсутні будь-які посилання на справу №905/874/25, у межах якої заявлено вимогу про відшкодування судових витрат. Навпаки, перелік виконаних адвокатом робіт прямо стосується підготовки та аналізу процесуальних документів в інших справах, що виключає можливість визнання таких доказів належними та допустимими на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу саме у цій справі.
У контексті зазначеного, колегія суддів враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, де зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявником не доведено факту надання йому професійної правничої допомоги та понесення витрат на її оплату саме у зв`язку з розглядом даної справи №905/874/25. Оскільки надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу (договір про надання професійної правничої допомоги, додатки до договору та акт здачі-приймання наданих послуг) містять прямі посилання на надання адвокатських послуг і складання процесуальних документів у межах іншої судової справи №905/870/25, правові підстави для стягнення заявленої суми витрат з відповідача у цій справі відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів встановила, що додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 не мають вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо відсутності належних та допустимих доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу саме у межах справи №905/874/25 є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення і відмови у задоволенні відповідної заяви.
Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В силу дії частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Враховуючи наведені вище висновки, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» слід задовольнити частково, рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/874/25 залишити без змін.
Додаткове рішення господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі №905/874/25 підлягає скасуванню, із прийняттям рішення про відмову в задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення.
Згідно з частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Проте, з огляду на те, що судовий збір за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду не сплачується, а апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині скасування саме додаткового рішення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. 
За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 02.08.2026 (Закон України "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від Закон України від 28.04.2026 №4857-ІХ)
Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини введення в Україні воєнного стану, поточну ситуацію що склалася в місті Харкові та Харківській області, з огляду на об`єктивні причини неможливості проведення судового засідання у строк встановлений в частині 2 статті 221 ГПК України, задля збереження безпеки учасників судового процесу та працівників суду, а також з метою реалізації учасниками справи процесуальних прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, суд застосував принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини. 
Керуючись статтями 269, 270, 271, п.2 ч.1 ст.275, 282, 284, 328 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Донецької області від 18.11.2025 у справі №905/874/25 залишити без змін. 
Додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 03.12.2025 у справі №905/874/25 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС» про ухвалення додаткового рішення.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 15.05.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян