Справа № 493/583/26 
Провадження № 2/493/657/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року    м. Балта Одеської області
Балтський районний суд Одеської області в складі:
ГОЛОВУЮЧОГО-СУДДІ ТІТОВОЇ Т.П.
ЗА УЧАСТЮ СЕКРЕТАРЯ СИРОТА О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторінв залі суду в м. Балті цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

26.03.2026 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернулося до Балтського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалами судді від 31.03.2026 року провадження у даній цивільній справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом до суду сторін, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Свою вимогу позивач мотивує тим, що 16.02.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 102009505, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін встановлений договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки (терміни), визначенні договором.
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитного договору.
Відповідач у свою чергу не виконала умов кредитного договору.
25.06.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т.
Відповідно до умов цього договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 102009505 від 16.02.2024 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. 
Таким чином, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» наділено правом грошової вимоги до відповідача. 
Позивачем проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме: відповідачу було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 23695245/3770 від 02.03.2026 року. Разом з тим вказана претензія залишилася без реагування зі сторони відповідача.
В порушення договору, відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим станом на момент пред`явлення позову заборгованість відповідача перед позивачем склала: 17775 грн., яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту – 5000,00 грн., простроченої заборгованості по відсоткам – 11925,00 грн. та простроченої заборгованості за комісією – 850,00 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в сумі 17775 грн. та понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2662,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.
17.04.2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Москаленка Р.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та наявність обов`язку повернути основну суму кредиту. Разом з тим на його думку позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню, оскільки заявлений позивачем розмір процентів не відповідає вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», а вимога про стягнення комісії є безпідставною. Умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Таким чином, заявлені позивачем проценти у розмірі 11925 грн не відповідають імперативним приписам закону. Розмір процентів, який може бути визнаний відповідачем у межах закону, становить 5250 грн. (5000 грн. х 1% х 105 днів = 5250 грн.). Крім того, з приводу стягнення комісії в розмірі 850 грн. за видачу кредиту, зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, які саме конкретні додаткові чи супутні послуги були фактично надані відповідачу за цю комісію. Саме по собі зазначення в договорі формулювання про комісію не створює безумовного обов`язку сплати. Така вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Отже, відповідач визнає позов частково, а саме у розмірі 10250 грн., з яких 5000 грн. — основна заборгованість та 5250 грн. — проценти у межах максимально допустимого законом розміру. У решті позовних вимог, а саме в частині 6675 грн надмірно нарахованих процентів та 850 грн комісії, у задоволенні позову просив відмовити. Також представник позивача просив судові витрати розподілити пропорційно до розміру задоволених вимог. 
22.04.2026 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив наступне. В особистому кабінеті відповідач заповнила анкету-заявку, де чітко вказала бажані умови кредитування. При цьому, вона була ознайомлена з Правилами надання фінансових кредитів, які є невід`ємною частиною договору. Відповідач підтвердила, що їй надана повна інформація про суму кредиту, відсоткову ставку, комісії та інші умови, що відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів. Встановлення ТОВ «Мілоан» у кредитному договорі комісії не суперечить закону. Умова договору щодо обов`язку сплачувати комісію за надання кредиту недійсною визнана не була. За таких обставин позивач має право вимагати стягнення заборгованості з комісійної винагороди. Крім того, зазначив, що на час дії на території України воєнного стану законодавством України не передбачено скасування нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а отже таке нарахування є правомірним і позичальник має сплачувати тіло кредиту та нараховані відсотки. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а справу розглянути у його відсутності.
27.04.2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Москаленка Р.А. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначив, що наведені позивачем у відповіді на відзив міркування щодо штрафних санкцій та воєнного стану не стосуються предмета цього спору, оскільки у даній справі позовні вимоги про стягнення пені чи штрафу не заявлені. Відповідь на відзив не містить нових обставин чи доказів, які б спростовували заперечення відповідача. Позивач не довів правомірності стягнення комісії в розмірі 850 грн, а також не довів, що заявлений до стягнення розмір процентів 11925 грн відповідає вимогам спеціального закону та може бути стягнутий у повному обсязі.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судові засідання призначені на 17.04.2026 та 07.05.2026 року, не з`явилася, не повідомивши суд про причини своєї неявки. 
Представник відповідача – адвокат Москаленко Р.А. в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. 
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судові засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16.02.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 102009505, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти у розмірі 5000,00 грн., строком на 105 днів з 16.02.2024 року і складається з пільгового періоду, який складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 02.03.2024 року та поточного періоду, який складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 31.05.2024 року. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу 02.03.2024 року (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 31.05.2024 року (останнього дня строку кредитування) (п. п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.3.1., 1.3.2. та 1.4. договору)
Відповідно до п. п. 1.5., 1.5.1., 1.5.2., 1.5.3., 1.6. договору загальні витрати позичальника за пільговий період складають 2425,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 7475,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк кредитування складає 17775,00 грн. Комісія за надання кредиту: 850,00 грн., яка нараховується за ставкою 17,00 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 1575,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,10% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 10350,00 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 2,30% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована. 
Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 813511 відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», що підтверджується копією довідки виданою ТОВ «Мілоан» 10.09.2025 року.
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., що вбачається з копії платіжного доручення № 82966299 від 16.02.2024 року.
Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк», 30.04.2026 року на адресу суду надійшла інформація, відповідно до якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в банку емітовано карту № НОМЕР_2 хх-хххх-9213, на яку 16.02.2024 року здійснено переказ коштів у сумі 5000,00 грн. 
Відповідач у свою чергу не виконала умов кредитного договору № 102009505 від 16.02.2024 року,що створило заборгованість у розмірі – 17775 грн., яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту 5000,00 грн., простроченої заборгованості за сумою відсотків в розмірі 11925 грн. та простроченої заборгованості за комісією 850 грн., що вбачається з копії виписки з особового рахунка за договором № 102009505 від 16.02.2024 року.
25.06.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т. Відповідно до умов цього договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 102009505 від 16.02.2024 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. Таким чином, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» наділено правом грошової вимоги до відповідача. 
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т від 25.06.2024 року, сума заборгованості відповідача складає 17775 грн., з них: залишок по тілу кредиту складає 5000,00 грн., залишок по відсотках становить 11925 грн., залишок по комісії становить 850 грн.
02.03.2026 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» направило ОСОБА_1 письмову претензію, у якій повідомило про наявність договору відступлення права вимоги та необхідність сплатити заборгованість за кредитом.
Зазначені обставини підтверджуються: договором про споживчий кредит № 102009505 від 16.02.2024 року; графіком платежів за договором про споживчий кредит № 102009505 від 16.02.2024 року, заявою на отримання кредиту № 102009505 від 16.02.2024 року; довідкою про ідентифікацію; анкетою-заявою на отримання кредиту № 102009505 від 16.02.2024 року; копією платіжного доручення 82966299 від 16.02.2024 року; випискою ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 102009505 від 16.02.2024 року; випискою ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» з особового рахунку за кредитним договором № 102009505 від 16.02.2024 року, договором відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т від 25.06.2024 року; актом приймання-передачі реєстру боржників від 25.06.2024 року до договору про відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т від 25.06.2024 року; витягом з реєстру боржників.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Зі змісту ч. 1 ст. 205 ЦК України вбачається, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 цієї статті).
Ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.
Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. 
Суд визнає доводи представника відповідача про безпідставність нарахування відсотків неспроможними, так як відповідач станом на 16.02.2024 року (тобто вже під час запровадження дії воєнного стану в країні), якщо вважала умови кредитування за договором про споживчий кредит № 102009505 від 16.02.2024 року неправомірними, вона могла відмовитись від підписання договору та подальшого отримання від ТОВ «Мілоан» кредитних коштів або ж звернутися з позовом про визнання пунктів договору недійсними, але таким правом відповідач не скористалася.
Разом з тим, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач також просив стягнути й прострочену заборгованість за комісією за надання кредиту в сумі 850,00 грн. 
Так, із п. 1.5.1. договору вбачається, що комісія за надання кредиту: 850,00 грн., яка нараховується за ставкою 17,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. 
Водночас, згідно ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).
Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».
З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно.
За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення простроченої заборгованості по сплаті комісії пов`язаної із наданням кредиту в розмірі 850,00 грн. не підлягає задоволенню.
Позовні вимоги ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 16925 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000 грн. та заборгованість по процентам – 11925 грн., в решті позову слід відмовити. 
Позивач також у своєму позові заявив вимогу про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат на сплату судового збору в сумі 2662,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Зі змісту ч. 1 ст. 133 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України).
Як вбачається з наданої платіжної інструкції № 18712 від 19.03.2026 року, за подання даного позову до суду, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення 95,22%, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2535,14 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог .
Ч. 1 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Нормами ч. 3 цієї статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, стороною позивача подано до суду: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року, укладеного з Адвокатським об`єднанням «Апологет», Акт наданих послуг (правової (правничої) допомоги) № Д/19415 від 09.03.2026 року; детальний опис наданих послуг до Акту № Д/19415 від 09.03.2026 року за договором про надання послуг правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року, відповідно до яких надано послуги на загальну суму 8000,00 грн. 
Верховний Суд у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 340/4492/22 прийшов до висновку, що наявність або відсутність заперечень процесуального опонента проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для розв`язання питання про співмірність судових витрат на правову допомогу, заявлених до відшкодування. Водночас, це не впливає на обов`язок перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим критеріям.
З урахуванням встановлених обставин, на думку суду, у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00 грн., не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів п. 4 ч. 4 ст. 137 ЦПК України та є не співмірним з огляду на те, що предмет спору в цій справі не є складним, та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів також не є значними, розгляд справи відбувся у спрощеному провадженні, та представником позивача в позові було заявлено клопотання про розгляд справи без його участі, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», оскільки позовні вимоги останнього про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Крім того, суд звертає увагу, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу не є позовними вимогами в розумінні вимог ст. 4 ЦПК України.
Тому з відповідача належить стягнути на користь позивача, понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 2535,14 грн. та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 3000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 207, 526, 530, 610-612, 626, 628, 629, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 178, 247, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію» суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості– задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, IBAN НОМЕР_3 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», МФО 300614), заборгованість за кредитним договором № 102009505 від 16.02.2024 року в сумі 16925 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн., заборгованість по процентам – 11925 грн., а також судовий збір в сумі 2535,14 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., а всього:22460 (двадцять дві тисячі чотириста шістдесят) грн. 14 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 07.05.2026 року.

СУДДЯ