ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 червня 2026 року	Справа №160/9260/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника Чернишкової Галини Юріївни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.04.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 11.04.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Чернишкової Галини Юріївни до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року. 
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що рішення суду у справі №160/8357/24 набрало законної сили 05.12.2024 року. 10.03.2026 року на виконання судового рішення у справі №160/8357/24 позивачу було виплачено заборгованість зі сплати індексації за період з 01.01.2016 року по 27.05.2023 року у розмірі 275 649 грн 29 коп. 12.03.2026 року позивач подав заяву до відповідача з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100. 01.04.2026 року позивач отримав відповідь від військової частини НОМЕР_1 вих. №2894 від 25.03.2026 року в якій повідомлено, що, нормативно-правовими документами Міністерства оборони України, зокрема, наказом МОУ від 07.06.2018 №260 “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам”, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197, нарахування та виплата середнього заробітку за час протягом якого військовослужбовець не одержав розрахунку з вини військової частини не передбачено. Оскільки зважаючи на норми чинного законодавства відповідачем порушено право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, останній звернувся до суду з цією позовною заявою.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 року зазначена вище справа розподілена та 14.04.2026 року передана судді Пруднику С.В.
17.04.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 : довідку про середній заробіток за період з березня 2023 року по квітент 2023 року із зазначенням середньоденної заробітної плати з відрахуванням податків та зборів (без відрахування податків та зборів); інформацію про те, коли та в якій сумі нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 року у справі №160/8357/24; письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування) та виплати (або не виплати) ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення; письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування) та виплати (або не виплати) ОСОБА_1 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року. Судом зобов`язано витребувані судом докази подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (inbox@adm.dp.court.gov.ua; inboxdoas@adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 12.05.2026 року. Судом попереджено військову частину НОМЕР_1 про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
30.04.2026 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року (включно), а також вимоги про нарахування та виплату компенсації сум податку з доходів фізичних осіб є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначив, що правовідносини, які виникли у зв`язку з проходженням позивачем військової служби та його звільненням, регулюються, зокрема, положеннями статті 65 Конституції України, статей 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також підзаконними актами Міністерства оборони України, зокрема Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженою наказом МОУ від 11.06.2008 №260. У відзиві також зазначено, що відповідно до наведеного нормативного регулювання грошове забезпечення військовослужбовців включає посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, а його фінансування здійснюється у межах бюджетних асигнувань, що доводяться до військових частин через вищестоящі органи військового управління. Військова частина НОМЕР_1 наголосила, що не є самостійним розпорядником бюджетних коштів у частині формування фонду грошового забезпечення, а тому не має повноважень одноосібно визначати чи змінювати розміри виплат, що фінансуються централізовано. Окремо відповідач зазначив, що вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 28.05.2023 по 28.11.2023 (6 місяців), заявлені з посиланням на статтю 117 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено сукупності юридично значимих обставин, необхідних для застосування відповідальності роботодавця, зокрема: факту вини відповідача у затримці остаточного розрахунку; відсутності спору щодо розміру належних виплат; належного визначення бази розрахунку середнього заробітку. Відповідач також звернув увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України має компенсаційний характер, а його розмір підлягає визначенню з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, а не автоматичному стягненню у заявленому позивачем обсязі. Щодо вимог про компенсацію втрати частини доходів відповідач зазначив, що вони регулюються Законом України №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 №159. Відповідач вказав, що обов`язковою передумовою виникнення права на таку компенсацію є звернення особи до відповідного органу із заявою про її нарахування та виплату, однак позивач із відповідною заявою до військової частини НОМЕР_1 у період з 28.11.2023 року по дату звернення до суду не звертався, а рішення про відмову у виплаті не приймалося. У зв`язку з цим відповідач послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, відповідно до якої відсутність звернення із заявою про виплату компенсації свідчить про передчасність звернення до суду та відсутність порушеного права. Також відповідач зазначив, що аналогічний підхід підтверджено у постанові Верховного Суду від 18.08.2023 у справі №460/4166/20, де наголошено, що саме відмова у виплаті компенсації є юридичним фактом виникнення права на судовий захист. Щодо вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідач вказав, що вона є похідною від основної вимоги про стягнення грошового забезпечення та середнього заробітку, а отже не може бути задоволена у разі відмови в основному позові. На підставі викладеного військова частина НОМЕР_1 просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 у повному обсязі як необґрунтованого, недоведеного та такого, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.
26.06.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду даної справи на 30 днів.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_2 є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення (серія НОМЕР_4 ).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2023 року №153, військовослужбовця ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу військової частини та звільнено з військової служби.
Отже, 27.05.2023 року є датою фактичного припинення проходження позивачем військової служби та датою виключення його з особового складу військової частини НОМЕР_1 .
01.04.2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом у справі №160/8357/24, у якому просив, зокрема:
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 – 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року; 
здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період 01.03.2018 - 27.05.2023 у фіксованому розмірі 3721,42 грн щомісяця відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 року у справі №160/8357/24 позовні вимоги задоволено повністю та, зокрема:
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 – 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року; 
зобов`язано здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 3721,42 грн щомісяця за період 01.03.2018 – 27.05.2023 включно, відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ №1078, з урахуванням раніше виплачених сум та обов`язкових платежів. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 року - без змін.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.02.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, рішення у справі №160/8357/24 набрало законної сили 05.12.2024 року.
На виконання зазначеного судового рішення 10.03.2026 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було здійснено виплату заборгованості з індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 – 27.05.2023 у загальному розмірі 275 649,29 грн.
Разом із цим, 12.03.2026 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив:
нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні; 
здійснити розрахунок виходячи із середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю звільнення; 
застосувати Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 №100. 
Листом військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2026 року №2894, який отримано позивачем 01.04.2026 року, повідомлено, що відповідно до нормативно-правових актів Міністерства оборони України, зокрема наказу МОУ від 07.06.2018 №260, не передбачено нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовців.
У зв`язку із зазначеним відповідач дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо виплати середнього заробітку за спірний період.
Вважаючи достатніми підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач звернулась з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні.
Водночас така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у по справі №813/356/16.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в редакції на дату звільнення позивача з військової служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
У цьому випадку факт вирішення спору не може вважатись фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Постановою суду від 27.07.2023 у справі №560/11025/22 встановлене право позивача при звільненні з військової служби на отримання грошового забезпечення.
Після виконання зазначеного рішення відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Невиплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Позивача виключено з списків військової частини НОМЕР_1 – 27.05.2023, що не заперечується відповідачем у справі.
Тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 28.05.2023, з дня наступного за днем, у який позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.
Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладена в новій редакції стаття 117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У постанові від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.
Відтак, за період з 28.05.2023 по 10.03.2026 регулюється статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ з 19.07.2022 з застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.
Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 10.03.2026, лише в межах шести місяців - з 28.05.2023.
Вирішуючи позовні вимоги щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 28.05.2023 по 28.11.2023, суд враховує таке.
Відповідно до довідки розрахунку середнього заробітку грошового забезпечення за період з березня 2023 року по квітень 2023 ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата позивача складає: 1063,51 (32 436,90 грн (березень 2023 року) + 32 436,90 грн (квітень 2023 року) = 64 873,80 грн/61 календарний день).
Враховуючи наведене, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці служби перед звільненням становив 64 873,80 грн (32 436,90 грн + 32 436,90).
Звідси, середньоденний заробіток позивача становить 1063,51 грн (64 873,80 грн/61 календарний день).
Отже, період затримки розрахунку при звільненні з 28.05.2023 до 28.11.2023 включно (з урахуванням обмеження 6 місячним строком до 28.11.2023 включно) складає 185 днів. 
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 196 749,35 грн (середньоденне грошове забезпечення 1063,51 грн х 185 календарних днів).
З зазначених сум роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 (№ в ЄДРСР 131035280) зробила наступний висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206) (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Істотність частки невиплаченої суми (275 649,29 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 28.05.2023 по 28.11.2023 становить 0,71 % (196 749,35 / 275 649,29 * 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 139 692,04 грн. (196 749,35*0,0071), тобто не більше суми простроченої виплати.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню в цій частині.
Що стосується вимог нарахування та виплату компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, суд виходить з такого.
Відповідно до підп. 164.2.1 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (із подальшими змінами) затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.
Відповідно до пункту 2 Порядку грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пункти 4 та 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Обчислений за рішенням суду середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника і не входить до складу заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 сформувала наступну правову позицію: «... середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати ...».
Отже, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Вказаний висновок також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.05.2022 у справі № 520/11620/2020 та від 26.04.2024 у справі № 380/1169/20.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Чернишкової Галини Юріївни до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 28.05.2023 року по 28.11.2023 року у сумі 139 692,04 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник