ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 756/6911/24
провадження № 61-15874св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бордусенко Богдан Сергійович, на постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у складі суддів Сушко Л. П., Приходька К. П., Журби С. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання правочинів недійсними,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання правочинів недійсними.
Позовна заява обґрунтована тим, що 10 листопада 2019 року 
ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 позику у сумі 11 000 дол. США., про що складена розписка. 
Згідно вказаної розписки відповідач підтвердив факт отримання коштів та зобов`язався повернути борг позивачу до 31 грудня 2020 року. 
Однак, свої зобов`язання перед позивачем відповідач порушив та не повернув кошти до 31 грудня 2020 року. 
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 18 липня 2023 року по справі №756/5789/23 стягнув з ОСОБА_5 на користь 
ОСОБА_2 борг за договором позики від 10 листопада 2019 року 
в сумі 11 000 дол. США, 3% річних - 28 201,90 грн. та понесені судові витрати. 
18 жовтня 2023 року державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаркавенко A. В. відкрито виконавчі провадження № 73061750, № 73061491, № 73061384 на підставі вказаного рішення суду, та з метою його виконання державним виконавцем вчинено запит до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів. 
У відповідь на такий запит 19 жовтня 2023 року МВС України повідомило про те, що відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби. 
Звернувшись з адвокатським запитом до Головного сервісного центру МВС України про надання інформації щодо реєстраційних дій ОСОБА_3 у період з 10 листопада 2019 року з транспортними засобами, адвокат Бердило О. М. 22 квітня 2024 року отримав відповідь про те, що ОСОБА_3 у вказаний період вчинив наступні реєстраційні дії з транспортним засобом AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 : 
-02 червня 2020 року ОСОБА_3 перереєстрував вказаний автомобіль на нового власника ОСОБА_4 , яка є його дружиною,
- 17 червня 2021 року ОСОБА_4 перереєструвала вказаний автомобіль на дочку ОСОБА_1 , яка станом на 22 квітня 2024 року залишається власником майна. 
ОСОБА_3 надалі продовжує користуватись вищевказаним транспортним засобом, про що вказують складені відносно ОСОБА_3 адміністративні протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості під час керування вищевказаним автомобілем (адміністративні протоколи від 30 квітня 2023 року, від 30 липня 2023 року та від 15 травня 2023 року).
Позивач вважає, що відповідач перереєстрував автомобіль з метою уникнення відповідальності за договором позики, набуття статусу неплатоспроможності, вказані правочини мають ознаки фраудаторності, укладені без мети настання реальних правових наслідків за вказаними правочинами.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва у складі судді 
Діденко Ю. В. від 10 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що позивачем не надано суду жодних доказів, які би з достатньою вірогідністю дозволяли стверджувати, що відчуження автомобіля було здійснено відповідачем умисно з метою уникнення відповідальності за договором позики, строк виконання зобов`язання, за яким настав лише через шість місяців після відчуження автомобіля, а також доказів, які могли б підтвердити користування ОСОБА_3 автомобілем марки AUDI A3 2016 року випуску.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Оболонського районного 
суду міста Києва від 10 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
Визнано недійсним правочин, вчинений 02 червня 2020 року про відчуження ОСОБА_3 ОСОБА_4 автомобіля AUDI A3 2016 року випуску, 
№ кузова   НОМЕР_1 .
Визнано недійсним правочин, вчинений 17 червня 2021 року про відчуження ОСОБА_4 ОСОБА_1 автомобіля AUDI A3 2016 року випуску, 
№ кузова   НОМЕР_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_3 діючи недобросовісно, здійснив відчуження належного йому рухомого майна - автомобіля, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне йому рухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки дії сторін під час укладення оспорюваних правочинів були направлені не на реальне настання правових наслідків, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, відповідачі не довели будь-якими доказами наявність у боржника ОСОБА_3 іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що правочини від 02 червня 2020 року та від 17 червня 2021 року про відчуження автомобіля були укладені відповідачами з метою ухилення від повернення боргу позивачу за договором позики від 10 листопада 2019 року та зазначив, що поведінка боржника повинна бути розумною та направленою на виконання зобов`язання, однак ОСОБА_3 діяв недобросовісно.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 грудня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бордусенко Б. С., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року.
У касаційній скарзі представник заявника просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бордусенко Б. С., на постанову Київського апеляційного суду 
від 21 травня 2025 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення визначено пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційний суд застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 19 лютого 2021 року 
у справі № 904/2979/20, від 01 березня 180/1735/16, від 18 квітня 2022 року 
у справі № 520/1185/22, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, 
від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 листопада 2019 року 
у справі № 337/474/14-ц, від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, 
від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, від 14 травня 2024 року 
у справі № 357/13500/18, від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21, 
від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 07 жовтня 2020 року 
у справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, 
від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23, постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.
Крім того, підставою касаційного оскарження визначено порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу за відсутності  ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частина третя статті 411 ЦПК України).
Так, відповідач зазначила, що не була обізнана по наявність судової справи та ухвалення оскаржуваної постанови. Про її зміст їй стало відомо лише 12 листопада 2025 року під час ознайомлення представника з матеріалами справи. Судові повістки відповідач не отримувала, оскільки проживає за іншою, відмінною від вказаної в позовній заяві адресою, а саме: АДРЕСА_1 . 
Таким чином, апеляційний суд, не повідомивши відповідача належним чином про дату та час судового засідання, порушив процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи та її право на участь в судовому засіданні.
Також посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не надав оцінки обставинам вчинення першого правочину від 02 червня 2020 року, не встановив, що відчуження автомобіля остаточно призвело до неплатоспроможності боржника, не встановив обставини, які мають значення для справи.
Позиція інших учасників справи
Інші учасники, які беруть участь у справі, не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (стаття 211 ЦПК України).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).
Про відкладення розгляду справи постановляється ухвала (частина шоста
статті 223 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що Київський апеляційний суд ухвалою 
від 12 березня 2025 року відкрив провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бердило О. М., на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року 
(а. с. 108-109).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року закінчені дії з підготовки до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бердило О. М., на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року. Апеляційний суд призначив справу до розгляду на 21 травня 2025 року на 15 год. 15 хв. у приміщенні Київського апеляційного суду у відкритому судовому засіданні та ухвалив повідомити про це учасників справи (а. с. 112).
Відомості щодо направлення ОСОБА_1 ухвали Київського апеляційного суду ухвалою від 12 березня 2025 року про відкриття апеляційного провадження та ухвали Київського апеляційного суду від 27 березня 
2025 року про призначення справи до апеляційного розгляду, як і отримання вказаних ухвал відповідачем, у матеріалах справи відсутні. 
На адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт, адресований ОСОБА_1 , в якому міститься повістка-повідомлення про виклик у судове засідання, призначене на 21 травня 2025 року на 15 год. 15 хв., з відміткою про причину невручення - «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 120).
Протокол судового засідання від 21 травня 2025 року містить запис про те, що суд вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися та про дату, час розгляду справи повідомлені належним чином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі
№ 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) викладений висновок, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) міститься правовий висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд апеляційним судом скарги на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року, адже доказів такого повідомлення матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції помилково розглянув цю справу за відсутності ОСОБА_1 , яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Таким чином колегія суддів вважає частково прийнятними аргументи касаційної скарги та доходить висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бордусенко Богдан Сергійович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

О. С. Ситнік

І. М. Фаловська