справа № 619/2797/26
провадження № 2/619/1814/26

Рішення
іменем України

01 липня 2026 року, 
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 619/2797/26,
ім`я (найменування) сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОЛВЕНТІС»,
відповідачка:  ОСОБА_1 , 
вимоги позивача: про стягнення заборгованості,
представник позивача: Лановий Є.М.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідачки.
ТОВ «ФК «Солвентіс» у системі «Електронний суд» 27.04.2026 звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №4307342 від 19.12.2020 у розмірі 47936,70 грн. У обґрунтування позову зазначено, що 19.12.2020 між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту № 4307342. 29.10.2025 між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ», відповідно до чинного законодавства України, укладений Договір факторингу №29/10-2025. 31.10.2025 між ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» та ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС», відповідно до чинного законодавства України, укладений Договір факторингу №ДФ-31102025. Загальна сума заборгованості перед ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» за договором №4307342 від 19.12.2020 становить 47936,70 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 7000,00 грн; заборгованість за відсотками - 40936,70 грн.
Відповідачкою надано відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заявлений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та погодженому графіку платежів. На її думку, сума нарахованих відсотків є необґрунтовано завищеною, суперечить загальній вартості кредиту, визначеній договором, а також включає відсотки, нараховані після закінчення строку дії договору. Крім того, відповідачка зазначає, що позивач не надав належних доказів фактичного перерахування кредитних коштів саме їй, оскільки подана довідка не підтверджує належність карткового рахунку відповідачці та не є достатнім доказом отримання кредиту. Також вона вказує, що не була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги новим кредиторам, у зв`язку з чим не мала підстав виконувати зобов`язання перед ними. Окремо відповідачка заперечує проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх завищеними та неспівмірними зі складністю справи.
Представником позивача надано відповідь на відзив, у якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що кредитний договір від 19.12.2020 між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі через офіційний сайт компанії. Позичальниця пройшла багаторівневу ідентифікацію, створила особистий кабінет і підписала документ за допомогою одноразового СМС-коду, що підтверджує її добровільну згоду з усіма умовами та належне інформування. Кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн були перераховані безготівковим шляхом на її картку ПриватБанку через платіжну установу ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», що підтверджується офіційною довідкою з унікальними реквізитами транзакції. Перед цим картка також була верифікована шляхом блокування випадкової символічної суми. Наразі новим кредитором є ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС». Право грошової вимоги переходило двічі за договорами факторингу: спочатку до ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ», а згодом до позивача. Цей перехід повністю підтверджений доданими до справи копіями договорів, витягами з реєстрів та платіжними інструкціями про оплату фінансування. Водночас твердження відповідачки про неотримання повідомлень не звільняє її від обов`язку повертати борг, адже вона мала можливість платити на рахунки первісного кредитора, проте жодних платежів, окрім початкового часткового погашення на суму 659,30 грн, не здійснила. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню, становить 47936,70 грн, з яких: 7000 грн - тіло кредиту, 40936,70 грн - відсотки. Нарахування здійснювалися виключно первісним кредитором за ставками, погодженими в договорі для різних періодів користування коштами. Новий кредитор жодних штрафів чи пені не застосовував. Оскільки відповідачка користувалася грошима та тривалий час не оскаржувала договір, вона фактично визнала його укладеним. Крім того, позивач надав суду вичерпні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн.
Відповідачкою до суду надано заперечення, у яких вона зазначає, що відповідь позивача на відзив переважно повторює доводи, викладені у позовній заяві, та не містить нових обставин чи доказів. На її думку, посилання позивача на умови кредитного договору, внутрішні правила, порядок роботи вебсайту та опис процедури укладення договору не підтверджують, що саме вона особисто вчинила дії щодо укладення договору та погодилася з його умовами. Також відповідачка вказує, що позивач не надав належних доказів на підтвердження правомірності діяльності платіжної установи, через яку нібито були перераховані кредитні кошти, а також не підтвердив існування та чинність договору між кредитодавцем і цією установою. На її думку, це не дає можливості встановити законність здійснення спірного переказу. Крім того, відповідачка зазначає, що надані позивачем кредитний договір, розрахунок заборгованості та довідка платіжної установи не підтверджують фактичного перерахування коштів на її рахунок, оскільки не є документами, які засвідчують рух грошових коштів. Вона вважає, що позивач не довів факту надання кредиту належними доказами. Відповідачка також заперечує твердження позивача про покладення на неї обов`язку доводити факт отримання кредитних коштів, зазначаючи, що саме позивач повинен підтвердити свої вимоги належними доказами. Окремо відповідачка зазначає, що до отримання позову їй не було відомо про зміну кредитора, а позивач не довів належного повідомлення про відступлення права вимоги та не підтвердив належним чином перехід до нього прав кредитора. Також вона вважає, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом позивача, не підтверджений належними доказами та не відповідає умовам кредитного договору. На її думку, заявлений розмір процентів суттєво перевищує погоджені сторонами умови кредитування, що свідчить про необґрунтованість заявленої до стягнення суми. Крім цього, відповідачка заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, вважаючи їх завищеними, неспівмірними зі складністю справи та недостатньо обґрунтованими.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судом 28.04.2026 було сформовано засобами підсистеми «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповідь № 2662818 щодо місця перебування та місця проживання відповідачки.
Ухвалою суду від 29.04.2026 прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 03.06.2026, яке було відкладено за клопотанням представника позивача на 01.07.2026.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, у якій просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
19.12.2020 між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту № 4307342, який підписаний відповідачкою за допомогою одноразового ідентифікатору «PS4307342», відповідно до умов договору сума кредиту 7000,00 грн, а кредит надавався позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок. Позичальник зобов`язувався повернути кредитодавцю суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку (пеню, штраф), яка могла нараховуватися у разі порушення умов договору, а також комісії банків-емітентів платіжних карт, що використовувалися позичальником. Умовами договору визначено, що розрахунок зобов`язань позичальника із зазначенням строків їх виконання, умов кредитування, дати початку періоду, дати платежу (дати закінчення періоду), загальної суми платежу, основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, розміру процентної ставки, орієнтовної реальної річної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та орієнтовної загальної вартості кредиту міститься у Графіку платежів, який є Додатком № 1 до договору. Графік платежів передбачає окремий розрахунок зобов`язань за лояльними (покращеними) умовами кредитування та за загальними умовами кредитування. Згідно з пунктом 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у такому порядку: у разі використання кредиту менше ніж 5 календарних днів, у тому числі при достроковому виконанні зобов`язань, позичальник сплачує фіксовану суму процентів у розмірі 6,55 % від визначеної пунктом 1.3 договору суми кредиту. У разі використання позичальником лояльних (покращених) умов кредитування, а саме при повному поверненні суми кредиту та сплаті процентів протягом 30 календарних днів з 19.12.2020 по 18.01.2021 включно, процентна ставка за один день користування кредитом становить 1,31 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту за таких умов становить 9 751,00 грн, у тому числі основна сума кредиту – 7 000,00 грн, проценти за користування кредитом – 2 751,00 грн. За загальними умовами кредитування процентна ставка у базовий період з 19.12.2020 по 18.01.2021 включно становить 1,70 % за кожний день користування кредитом, а у спеціальний період з 19.01.2021 по 17.07.2021 включно – 3 % за кожний день користування кредитом. Орієнтовна загальна вартість кредиту за загальними умовами кредитування становить 10575,40 грн. Крім того, умовами договору передбачено, що використання базової процентної ставки у базовому періоді та нарахування процентів у спеціальному періоді за спеціальною процентною ставкою є правом кредитодавця, який без погодження з позичальником має право на власний розсуд зменшити розмір нарахованих договором процентів за користування кредитом. Також у договорі зазначено, що відповідно до пунктів 2, 3 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальна вартість кредиту включає основну суму кредиту та витрати позичальника за кредитом, зокрема проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові й супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Крім того, відповідачкою підписано за допомогою одноразового ідентифікатору «PS4307342» графік платежів, що є додатком №1 до Договору про надання кредиту № 4307342 від 19.12.2020.
19.12.2020 ОСОБА_1 був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатору «PS4307342» паспорт споживчого кредиту, відповідно до умов якого, тип кредиту – кредит; сума кредиту – 7000,00 грн; строк кредитування - за лояльними (покращеними) умовами кредитування 30 днів, за загальними умовами кредитування 210 днів, з яких базовий період 30 днів, спеціальний період 180 днів; мета отримання кредиту - інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань); спосіб та строк надання кредиту - шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок позичальника не пізніше кінця робочого дня кредитодавця наступного за днем підписання договору; процентна ставка, відсотків річних - за лояльними (покращеними) умовами кредитування до 18.01.2021 - 478,15 % річних, за загальними умовами кредитування: до 18.01.2021 - 620,50 % річних; до 17.07.2021 - 1 095,00 % річних; тип процентної ставки - фіксована для кожного періоду, за лояльними (покращеними) умовами кредитування до 18.01.2021 - 1,31 %, за загальними умовами кредитування: до 18.01.2021 - 1,70 %; до 17.07.2021 - 3 %.
ОСОБА_1 19.12.2020 на платіжну картку № НОМЕР_1 отримала кредитні кошти в сумі 7000,00 грн, про що свідчить довідка.
Крім того, на виконання ухвали суду від 03.06.2026 АТ КБ «ПриватБанк» надано відповідь, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 у банку емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 (рахунок IBAN: НОМЕР_2 ), також банком надано виписку за період з 19.12.2020 по 21.12.2020, згідно з якою 19.12.2020 на зазначену платіжну картку зараховано грошові кошти у розмірі 7000,00 грн.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» кредитний договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
29.10.2025 між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ», відповідно до чинного законодавства України, укладений Договір факторингу №29/10-2025.
На підставі акту прийому-передачі документів за договором факторингу №29/10-2025 від 29.10.2025, Клієнт передав, а Фактор прийняв документи, якими підтверджується дійсність та наявність грошових Прав Вимог до Боржників, а саме передача в електронному форматі Договорів з боржниками по Реєстру прав вимоги № 1 від 29.10.2025.
За відомостями Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №29/10-2025 від 29.10.2025, до ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги за договором №4307342 від 19.12.2020, укладеним з ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості 47936,70 грн.
31.10.2025 між ТОВ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» та ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС», відповідно до чинного законодавства України, укладений Договір факторингу №ДФ-31102025. 
На підставі акту прийому-передачі документів за договором факторингу №ДФ-31102025 від 31.10.2025, Клієнт передав, а Фактор прийняв документи, якими підтверджується дійсність та наявність грошових Прав Вимог до Боржників, а саме передача в електронному форматі Договорів з боржниками по Реєстру прав вимоги № 001 від 31.10.2025.
За відомостями Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №ДФ-31102025 від 31.10.2025, до ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» перейшло право вимоги за договором №4307342 від 19.12.2020, укладеним з ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості 47936,70 грн.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства, заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва.
Загальна сума заборгованості перед ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» за договором №4307342 від 19.12.2020 становить 47936,70 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 7000,00 грн; заборгованість за відсотками - 40936,70 грн.
Суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та погодженому сторонами графіку платежів, а нараховані позивачем проценти є необґрунтованими та включають проценти за період після закінчення строку дії договору.
Як убачається зі змісту договору про надання кредиту № 4307342 від 19.12.2020, сторони погодили порядок та розмір нарахування процентів залежно від періоду користування кредитними коштами, зокрема, умовами договору передбачено, що у разі застосування лояльних (покращених) умов кредитування процентна ставка у період з 19.12.2020 по 18.01.2021 становить 1,31 % за кожний день користування кредитом, а за загальними умовами кредитування у спеціальний період з 19.01.2021 по 17.07.2021 - 3 % за кожний день користування кредитом. При цьому договором визначено кінцевий строк кредитування - 17.07.2021.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що проценти за користування кредитними коштами нараховані відповідно до погоджених сторонами умов договору. Так, у період з 19.12.2020 по 18.01.2021 проценти нараховувалися із застосуванням процентної ставки 1,31 % на день, а у період з 19.01.2021 по 17.07.2021 - із застосуванням процентної ставки 3 % на день. Після 17.07.2021 нарахування процентів припинено, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості, у якому відсутнє подальше збільшення суми процентів після закінчення визначеного договором строку кредитування.
Посилання відповідачки на те, що заявлена сума процентів не відповідає орієнтовній загальній вартості кредиту, визначеній у договорі, суд також відхиляє. Орієнтовна загальна вартість кредиту та орієнтовний розмір процентів, наведені у паспорті споживчого кредиту та графіку платежів, мають інформаційний характер і визначаються виходячи із передбаченого договором способу виконання зобов`язань позичальником. Натомість фактичний розмір заборгованості формується залежно від належного чи неналежного виконання позичальником умов договору та визначається відповідно до порядку нарахування процентів, погодженого сторонами.
За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи відповідачки щодо невідповідності розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, нарахування процентів після закінчення строку кредитування та неправильності визначення їх розміру свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли та спростовуються дослідженими судом доказами.
Разом із тим, суд вважає, що розмір процентів у сумі 40551,00 є неспівмірним із сумою отриманого кредиту, не відповідає засадам розумності, добросовісності та справедливості, у зв`язку з чим, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми процентів до тіла кредиту.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Суд вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідачки не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами, при цьому сума процентів становить 40936,70 грн, що перевищує розмір тіла кредиту у сумі 7000,00 грн у 5,85 рази.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7.10.2020 у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, «що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів».
З огляду на зазначене, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення процентів за договором №4307342 від 19.12.2020 у розмірі 40936,70 грн, не є співрозмірною сумі кредиту за вказаним договором в розмірі 7000,00 грн, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів необхідно зменшити до розміру тіла кредиту у розмірі 7000,00 грн.
Суд відхиляє доводи відповідачки про недоведеність факту надання їй кредитних коштів та неналежність поданих позивачем доказів.
Так, матеріалами справи підтверджується, що 19.12.2020 ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» перерахувало на платіжну картку № НОМЕР_1 кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн, що підтверджується довідкою про перерахування кредитних коштів.
Крім того, на виконання ухвали суду від 03.06.2026 АТ КБ «ПриватБанк» надано інформацію, відповідно до якої на ім`я ОСОБА_1 емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 (рахунок IBAN: НОМЕР_2 ). Також банком надано виписку за зазначеним рахунком за період з 19.12.2020 по 21.12.2020, з якої вбачається, що 19.12.2020 на вказану платіжну картку зараховано грошові кошти у сумі 7000,00 грн.
Таким чином, відомості, надані банківською установою на виконання ухвали суду, підтверджують як належність зазначеної платіжної картки відповідачці, так і факт зарахування на неї кредитних коштів саме у сумі, визначеній кредитним договором. Зазначені докази є належними, допустимими та достовірними у розумінні статей 76–80 ЦПК України та узгоджуються між собою.
За таких обставин твердження відповідачки про те, що позивачем не доведено факту надання кредитних коштів, а також про відсутність доказів належності їй карткового рахунку, спростовуються дослідженими судом доказами та є безпідставними. Самі лише заперечення відповідачки за відсутності будь-яких належних і допустимих доказів на їх підтвердження не можуть бути підставою для висновку про ненадання кредитних коштів або недоведеність виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Також суд відхиляє доводи відповідачки щодо неналежного повідомлення про відступлення права вимоги, з огляду на таке.
Зміна кредитора у зобов`язанні відбувається відповідно до статей 512,516 Цивільного кодексу України, і для цього не потрібна згода боржника. Боржник повинен виконувати свої обов`язки у порядку та на умовах, визначених договором і законом, що прямо відповідає ст. 526 ЦК України.
Відтак, неповідомлення відповідачки про перехід права вимоги не є підставою для звільнення його від виконання зобов`язання і не спростовує правомірності вимог щодо стягнення заборгованості.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в сумі 14000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» підлягають задоволенню частково (29,20%), то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду (2662,40 грн) з цим позовом підлягає стягненню з відповідачки на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 777,42 грн.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі №569/17904/17, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №826/15063/18.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір № 43657029/02 про надання правової допомоги від 02.01.2026; додаткову угоду №4307342 до оговору про надання правової допомоги № 43657029/02 від 02 січня 2026 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням «КОНСТРАКТІВ ЛОЙЕРЗ», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС» щодо стягнення кредитної заборгованості та актом надання послуг №4307342 на підтвердження факту надання правової допомоги, у яких вбачається, що розмір послуг правничої допомоги становить 6000,00 грн.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п.268).
Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, яка не є складною та є однотипною для адвоката, розглядалася у спрощеному позовному провадженні, що не потребує значного витрачання часу адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), а також ціну позову, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справи підлягають частковому задоволенню, в розмірі 3000,00 грн.
Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» заборгованість за договором №4307342 від 19.12.2020 у розмірі 14000,00 грн (чотирнадцять тисяч гривень 00 копійок).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» витрати по сплаті судового збору у розмірі 777,42 грн (сімсот сімдесят сім гривень 42 копійки) та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).
Надіслати учасникам справи копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне найменування (ім`я) сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» код ЄДРПОУ 43657029, місцезнаходження: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1.
відповідачка:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя І. М. Нечипоренко