ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/515/25	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя Желік М.Б. 
судді Орищин Г.В.
Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бестер Плюс» б/н від 09.12.2025 (вх. №01-05/3641/25 від 09.12.2025) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 (суддя Березяк Н.Є., повне рішення складено 18.11.2025) 
у справі №914/515/25
за позовом Керівника Яворівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Яворівської міської ради Львівської області, м. Яворів Львівської області,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бестер Плюс», м. Львів 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський обласний рибний комбінат», с. Рудники Стрийського району Львівської області, 
про: розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 529 577,33 грн.

за участю представників:
від скаржника (відповідача): адвокат Гевяк П.І.;
від позивача: не з`явилися;
від прокуратури: прокурор Винницька Л.М.
від відповідача: не з`явилися;

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 у справі №914/515/25 позовні вимоги задоволено; розірвано договір оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019, укладений між Департаментом екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації, правонаступник – Яворівська міська рада Львівської області та ТзОВ «Бестер Плюс»; зобов`язано ТзОВ «Бестер Плюс» повернути на користь держави в особі Яворівської міської ради Львівської області земельну ділянку площею 105,9 га, (кадастровий номер 4625810100:03:000:0001), розташовану за межами м. Яворів Яворівського району Львівської області Яворівського району Львівської області; стягнуто з відповідача - ТзОВ «Бестер Плюс» на користь Яворівської міської ради до міського бюджету заборгованість з орендної плати за договором оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 в розмірі 529 577,33 грн.; стягнуто з відповідача - ТзОВ «Бестер Плюс» на користь Львівської обласної прокуратури 11200,00 грн судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.12.2025 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк на подання відзиву до 30.01.2026, призначено розгляд справи на 04.02.2026.
27.01.2026 позивач подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/767/26), в якому просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
29.01.2026 прокурор подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/899/26 від 30.01.2026), в якому просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 розгляд справи відкладено на 11.03.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 змінено дату судового засідання на 30.03.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкладено розгляд справи на 22.04.2026.
20.04.2026 позивач подав суду заяву про розгляд справи без участі представника, у якій повідомив, що заперечує проти задоволення вимог апелянта з підстав, що наведені у відзиві на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 22.04.2026 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення щодо фактичних обставин спору, просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Прокурор проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на таке:

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Керівник Яворівської окружної прокуратури Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави в особі Яворівської міської ради Львівської області до ТзОВ «Бестер Плюс» про розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 529 577,33 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані систематичними порушеннями відповідачем умов договору в частині повноти та своєчасності сплати орендної плати, що є підставою для розірвання договору оренди водного об`єкта, його повернення та стягнення заборгованості з орендної плати.

Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що прокурор неправильно визначив орган, в державних інтересах якого заявлено позов, а також підстави здійснення прокурором представництва не ґрунтуються на ухиленні чи неналежному захисті власних інтересів органу місцевого самоврядування. Окрім того, вказував, що розірвання договору та повернення рибогосподарської технологічної водойми призведе до її руйнування, а серед підстав для розірвання договору не передбачено такої підстави як не сплата орендної плати.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, дійшов таких висновків:
- будучи обізнаним про порушення умов договору відповідачем, маючи повноваження до припинення порушень вимог земельного законодавства, позивач не вжив заходів реагування щодо припинення речового права оренди на земельну ділянку у судовому порядку, що свідчить про самоусунення органу місцевого самоврядування від реалізації функції захисту порушених інтересів територіальної громади та держави, як наслідок наявність передбачених в ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для їх представництва;
- факт перебування земельної ділянки водного фонду на праві комунальної власності Яворівської міської ради є беззаперечним, а тому міська рада користується правами та обов`язками орендодавця за оскаржуваним договором оренди водного об`єкта та є органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах;
- наявність заборгованості в сумі 529 577,33 грн не спростована відповідачем;
- з квітня 2021 року до цього часу відповідач постійно допускає заборгованість з орендної плати за землю, орендна плата впродовж більш як 3 років не вноситься взагалі, що є порушенням умов договору та вимог Закону України «Про оренду землі» та є підставою для припинення договору шляхом його розірвання за рішенням суду;
- відповідно до п.40 договору його дія припиняється шляхом розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків; уклавши з відповідачем договір, позивач розраховував на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідності до умов цього договору та вимог чинного законодавства України, тому позовні вимоги щодо розірвання договору правомірні, обґрунтовані та підлягають задоволенню;
- враховуючи те, що суд дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору, у відповідача з моменту розірвання договору відсутні правові підстави для використання спірної земельної ділянки, з огляду на що обґрунтованими є позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку площею 73,2729 га з кадастровим номером 4625810100:03:000:0001 позивачу.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та заперечення прокурора та позивача:

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, за неправильного та неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки встановлених обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, на підтвердження чого апелянт покликається на такі доводи:
- підставою для звернення керівника прокуратури з позовом в інтересах Яворівської міської ради є прохання позивача (лист від 15.11.2024 №8167) звернутися в його інтересах до суду у зв`язку зі скороченням бюджетних видатків на судовий збір, при цьому жодних доказів прийняття відповідного рішення міської ради не надано, жодного законодавчого акту про зобов`язання органів місцевого самоврядування скоротити місцевий бюджет в частині видатків на судовий збір (КЕКВ 2301) не існує, а дохідна частина бюджету Яворівської міської ради Львівської області на 2024 рік склала 493,8 млн грн (за даними з офіційного сайту позивача: https://yavoriv-rada.gov.ua/news/1703172347/);
- невиділення коштів для фінансування власних витрат на судовий збір не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси органу місцевого самоврядування, оскільки таким виключним випадком є нездійснення чи неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним суб`єктом владних повноважень чи наданих йому законодавством функцій, отже, відсутність коштів для сплати судового збору не є підставою для звернення прокурора в інтересах держави (схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №240/2186/21, від 30.08.2022 у справі №405/5302/20 та від 20.03.2025 у справі №990/5173/25);
- рішенням Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами в тому, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; в п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України визначено втрату чинності окремих приписів абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697–VII зі змінами, із 01.01.2027, однак враховуючи вимоги ч.6 ст.11 ГПК України, вказані норми статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не можуть застосовуватись в цій справі;
- місцевий господарський суд неправильно застосував статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки в цій справі підстави здійснення прокурором представництва не ґрунтуються на ухиленні чи неналежному захисту власних інтересів органу місцевого самоврядування, а є лише економією місцевого бюджету за рахунок бюджету держави;
- прокурор неправильно визначив орган, в державних інтересах якого заявлено позов, а господарський суд першої інстанції неправильно застосував ч.4 ст.53 ГПК України, адже за відсутності доказів передачі об`єкта оренди з державної власності у комунальну, позивачем в частині вимоги про розірвання спірного договору не може бути Яворівська міська рада Львівської області, а Департамент екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації, з яким було укладено спірний договір відповідно до норм Водного кодексу України і Закону України «Про аквакультуру», не був залучений до участі у справі;
- рибогосподарська технологічна водойма, передана в оренду за спірним договором, є окремим індивідуально визначеним майном, право державної власності на яке може передаватись у комунальну власність лише відповідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», а не автоматично, як вказує прокурор в своїй позовній заяві, посилаючись на п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України;
- суд залишив поза увагою доводи відповідача про те, що розірвання договору та повернення рибогосподарської технологічної водойми призведе до її руйнування, а серед підстав для розірвання договору такої підстави як не сплата орендної плати не передбачено;
- в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд неправильно встановив обставини справи, зокрема, вказавши: «Відповідно до п.3 договору у межах об`єкта оренди розміщені гідротехнічні споруди: гребля - земляна, трапецієподібної форми; матеріал - грунт; шириною по гребеню 4,0- 5,0 м (середня), довжиною 3790 м (загальна): максимальною висотою - 3,5 м. Водоскидні споруди - «монах», матеріал - залізо, дерев`яні шандори. Водонапускна споруда — «монах», матеріал — залізобетон, метал, дерев`яні шандори, а також інші об`єкти інфраструктури: відсутні.»; наведені твердження фактично відображають позицію прокурора, викладену у відповіді на відзив, в якому вказано про відсутність доказів наявності гідроспоруд на об`єкті оренди, при цьому в судовому засіданні 30.10.2025 суд протокольною ухвалою відмовив в прийнятті доказу - «Довідки про фактичну наявність гідроспоруд», яка підтверджує їх наявність станом на 14.10.2025;
- рибогосподарська технологічна водойма - штучно створена водойма спеціального технологічного призначення, що визначається технічним проектом та/або паспортом, яка наповнюється штучно за допомогою гідротехнічних споруд для цілей аквакультури або гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми і пристроїв та призначена для створення умов існування і розвитку об`єктів аквакультури; згідно з технічним паспортом ставка - ставкове господарство площею 73, 2729 га розташоване за межами м. Яворів Яворівського району Львівської області (рибогосподарська технологічна водойма) та відповідно до п.3 спірного договору – у межах об`єкта оренди розміщені гідротехнічні споруди: гребля - земляна, трапецієподібної форми; матеріал - ґрунт; шириною по гребеню 4,0- 5,0 м (середня), довжиною 3790 м (загальна): максимальною висотою - 3,5 м, водоскидні споруди - «монах», матеріал - залізо, дерев`яні шандори, водонапускна споруда — «монах»; перелічені гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми і пристрої забезпечують функціонування групи водойм, як цілісного комплексу саме для існування і розвитку об`єктів аквакультури; також в техпаспорті ставка вказано про належність на праві власності гідротехнічних споруд та пристроїв відповідачу;
- право власності ТзОВ «Бестер-плюс» на вказане майно виникло внаслідок укладення договору купівлі продажу №18/04/17 від 18.04.2017 з ПАТ «Львівський обласний рибний комбінат»;
- крім вказаного в позові нерухомого майна на земельній ділянці об`єкті оренди знаходиться інше майно відповідача, що забезпечує його функціональне призначення як рибогосподарської технологічної водойми, у випадку розірвання договору та повернення, як того вимагає прокурор, земельної ділянки площею 105,9 га, (кадастровий номер 4625810100:03:000:0001), відповідач буде вимушений звільнити її від власного майна (пристрої гідротехнічних споруд), що призведе до знищення рибогосподарської технологічної водойми та розформування водойм, які технологічно розташовані саме для забезпечення здійснення аквакультури;
- особливості користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою визначено ст.51 Водного кодексу України та Законом України «Про аквакультуру», якими не передбачено підстав припинення договору оренди; типовий договір оренди водного об`єкта та рибогосподарського водного об`єкта затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 №420 та застосовується, як для водних об`єктів, так і для рибогосподарських технологічних водойм; в п.41 спірного договору, укладеного за затвердженою типовою формою, передбачено, що підставами для розірвання договору є виключно встановлення заборони загального водокористування або нецільове використання об`єкта оренди.
До апеляційної скарги додано довідку щодо наявності гідротехнічних споруд (ГТС) на ставковому господарстві ТзОВ «Бестер Плюс» (назва об`єкту: «Ставкове господарство ТзОВ «Бестер Плюс» загальною площею водного дзеркала 73,2729 га, яке розташоване за межами м.Яворів Яворівського району Львівської області»), виготовлену ФОП Чорним В.М. та інженером-проектувальником ОСОБА_1 станом на 2025 рік.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:
- відповідно до усталеної практики Верховного Суду, достатнім є обґрунтування прокурора на право на звернення до суду з метою захисту інтересів держави в особі органу влади з тієї підстави, що позивач самостійно упродовж тривалого часу не вжив достатніх заходів щодо їх захисту в суді (постанова від 20.05.2019 у справі №826/15338/18), при цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, через які позивач не здійснює захист державних інтересів (постанова від 16.04.2019 у справі №910/3486/18);
- сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18);
- у спірному випадку саме бездіяльність міської ради стала підставою для застосування представницьких повноважень прокурором з метою захисту порушених інтересів держави;
- пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р/2025 визначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами, які визнані неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, а пунктом 4 резолютивної частини визначено, що рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності; тому безпідставними є твердження апелянта про те, що норми ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не можуть застосовуватись у цій справі;
- згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.01.2024 зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку за Яворівською міською радою, з огляду на що факт перебування земельної ділянки водного фонду на праві комунальної власності Яворівської міської ради є беззаперечним, а тому міська рада користується правами та обов`язками орендодавця за оскаржуваним договором оренди водного об`єкта і доводи апелянта про те, що відсутні докази передачі водного об`єкта з державної власності у комунальну власність не заслуговують на увагу, оскільки необхідність надання таких доказів відсутня;
- інформація про перебування у приватній власності відповідача гідротехнічних споруд, розташованих на спірній земельній ділянці, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, водночас, зазначення в технічному паспорті ставка належності гідротехнічних споруд відповідачу не свідчить про перебування таких у його приватній власності, відтак доводи апелянта про перебування на праві власності ТзОВ «Бестер Плюс» гідротехнічних споруд, розташованих на спірному водному об`єкті, є безпідставними;
- щодо твердження апелянта про те, що серед підстав для розірвання договору не сплати орендної плати не передбачено слід зазначити, що позов подано прокурором з огляду на те, що відповідач не виконує договірного зобов`язання про щомісячне внесення орендної плати за землю, у зв`язку з чим виникла заборгованість з орендної плати за землю в розмірі 529 577, 33 грн., факт наявної заборгованості з орендної плати в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував, разом з цим, відповідно до п.40 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків;
- систематичне порушення відповідачем умов договору в частині повноти та своєчасності сплати орендної плати є самостійною підставою для розірвання договору оренди землі;
- згідно зі ст. ст. 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі, отже, оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором; порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки (постанова Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 650/628/19-ц);
- Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 сформулювала правові висновки про застосування п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України та ч.2 ст.651 ЦК України при вирішенні питання про розірвання договорів оренди землі з підстав систематичної несплати орендної плати за землю, зокрема, зазначила, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки), повна несплата орендної плати у строки, визначені договором, ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми ч.2 ст.651 ЦК України немає потреби;
- у зв`язку з тим, що з квітня 2021 року відповідач постійно допускає заборгованість з орендної плати за землю, тобто орендна плата упродовж більш як 3 років не вноситься взагалі, що є порушенням умов договору та норм чинного законодавства, це є підставою для припинення договору шляхом його розірвання за рішенням суду.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:
- враховуючи, що спірна рибогосподарська технологічна водойма (а точніше, земельна ділянка під нею) розташована в межах населеного пункту, то її перехід у комунальну власність Яворівської міської ради відбувся саме на підставі прямої норми закону – автоматично; у такому випадку, окреме рішення про передачу відповідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» не вимагається для земельної ділянки, відтак доводи відповідача про те, що відсутні докази передачі водного об`єкта з державної власності у комунальну не заслуговують на увагу;
- за умовами п.1 договору оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 орендодавець надає, а орендар приймає саме у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб ставкове господарство площею 73, 2729 га розташоване за межами м. Яворів Яворівського району Львівської області (рибогосподарська технологічна водойма), який розташовується на східних околицях м. Яворів Яворівського району Львівської області на р. Шкло, басейн р.Сян (р.Шкло - р.Сян - р.Вісла -Балтійське море);
- відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4625810100:03:000:0001 площею 105,9 га (номер запису про інше речове право 31943424), однак, при переході права власності на земельну ділянку та водний об`єкт до Яворівської міської ради Львівської області було встановлено, що ТзОВ «Бестер Плюс» умови договору не виконує, зокрема станом на жовтень 2024 року заборгованість з орендної плати за земельну ділянку становила 568 699,10 грн.;
- остання оплата від ТзОВ «Бестер Плюс» за договором оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 була проведена в листопаді 2020 року з переплатою, заборгованість виникла з квітня 2021 року і дотепер орендну плату за вказану земельну ділянку орендар не вносив;
- Яворівська міська рада скеровувала листи-претензії до ТзОВ «Бестер Плюс» щодо сплати заборгованості, однак така залишилась непогашеною (копії претензій долучалися прокуратурою до позову);
- наявність у ТзОВ «Бестер Плюс» заборгованості з орендної плати за землю на суму 529 577, 33 грн та договірного зобов`язання про щомісячне внесення орендної плати за землю протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця, встановлена відсутність будь-яких проплат з орендної плати за період з квітня 2021 року до грудня 2024 року свідчать про систематичне порушення відповідачем умов договору в частині повноти та своєчасності сплати орендної плати, що є самостійною підставою для розірвання договору оренди землі;
- суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми заборгованості з орендної плати, оскільки, одностороння відмова від виконання договору не допускається;
- згідно з інформацією Головного управління ДПС у Львівській області №13264/5/13-01-04-10 від 22.11.2024 ТзОВ «Бестер Плюс» впродовж 2022 - 2024 років не подавало податкові декларації з плати за землю, орендна плата за земельні ділянки не нараховувалась та не сплачувалась, що також підтверджує факт систематичного порушення відповідачем умов договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати;
- факт наявної заборгованості з орендної плати не заперечується й самим представником відповідача у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, разом з тим, відповідно до п. 40 договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків.

Щодо підстав звернення до суду прокурора в інтересах держави.

Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Відповідно до абзаців 1-3 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Одночасно, згідно з положеннями частин 3-5 ст.53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Таким чином, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Слід звернути увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки: «…Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Відповідно до п. «а» ч.1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.
Частиною 2 статті 83 Земельного кодексу України передбачено, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Звертаючись з позовом до суду, прокурор визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Яворівську міську раду Львівської області .
Предметом заявленого прокурором позову є:
- розірвання договору оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019, укладеного між Департаментом екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації та ТзОВ «Бестер Плюс»; 
- зобов`язання ТзОВ «Бестер Плюс» повернути на користь держави в особі Яворівської міської ради Львівської області (правонаступника орендодавця) земельну ділянку площею 105,9 га (кадастровий номер 4625810100:03:000:0001), розташовану за межами м. Яворів Яворівського району Львівської області; 
- стягнення з відповідача - ТзОВ «Бестер Плюс» на користь Яворівської міської ради до міського бюджету заборгованість з орендної плати за договором оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 в розмірі 529 577,33 грн.
Підставою для представництва інтересів держави прокурор вказав порушення відповідачем зобов`язань за договором оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019, а також невжиття Яворівською міською радою належних та дієвих заходів з метою стягнення заборгованості або розірвання договору оренди.
Як вказує прокурор, Яворівська міська рада не вжила усіх можливих та достатніх заходів, спрямованих на захист інтересів держави, зокрема шляхом звернення із позовною заявою до суду про розірвання договору оренди землі, що свідчить про неналежне здійснення органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави і порушує принцип раціонального використання земель, закріплений у ст.5 Земельного кодексу України, оскільки земля як основне національне багатство і як власність українського народу повинна використовуватись найефективнішим способом для задоволення потреб громадян.
До позовної заяви долучено листування прокуратури та позивача. 
Зокрема, 15.11.2024 Яворівська міська рада звернулась до Яворівської окружної прокуратури з листом №8167, в якому повідомила, що 30.05.2019 між Департаментом екології та природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації та ТзОВ «Бестер Плюс» було укладено договір оренди водного об`єкта. Згідно з п.24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених цим кодексом. З 2019 року до жовтня 2024 року заборгованість ТзОВ «Бестер Плюс» за користування водним об`єктом склала 568 699,10 грн. 23.10.2024 Яворівською міською радою Львівської області скеровувалася претензія ТзОВ «Бестер Плюс» щодо несплачених грошових коштів за користування водним об`єктом. Конверт з претензією повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання. У зв`язку з прийняттям Закону України №10037 від 12.09.2023 «Про внесення змін до розділу VI Бюджетного кодексу України щодо забезпечення підтримки обороноздатності держави та розвитку оборонно-промислового комплексу України», виникла необхідність обмежити фінансовий ресурс та видатки з місцевого бюджету, у тому числі видатки на сплату судового збору. Відтак міська рада просила розглянути можливість звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором оренди водного об`єкта та розірвання вказаного договору в інтересах.
19.11.2024 Яворівська окружна прокуратура надіслала Яворівській міській раді запит №14.59/05-23-4554ВИХ-24 про надання інформації в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», в якому, серед іншого, просила повідомити про вжиті заходи щодо стягнення боргу з орендної плати за землю, розірвання договору та повернення земельної ділянки (за наявності судових спорів зазначити номер справи). Окрім того, у запиті повідомлено, що у випадку невжиття дієвих заходів, окружна прокуратура має намір вжити заходи позовного характеру.
У відповідь на цей запит 21.11.2024 Яворівська міська рада листом №8167 повторно просила розглянути можливість звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором оренди водного об`єкта та розірвання вказаного договору в інтересах.
08.01.2025 Яворівська окружна прокуратура звернулась до Яворівської міської ради із запитом №14.59/05-23-84ВИХ-25 про надання інформації в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», в якому з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді просила повідомити чи сплачена станом на цей час ТзОВ «Бестер Плюс» сума заборгованості з орендної плати за землю, надати детальний розрахунок заборгованості, результати обстеження земельної ділянки, відомості щодо нерухомого майна, розміщеного на орендованій земельній ділянці, інформацію про доцільність розірвання договору оренди, паспорт орендованого водного об`єкта, режиму роботи водойми, дозволу ТзОВ «Бестер Плюс» на водокористування. Також у запиті повідомлено, що у випадку невжиття дієвих заходів, окружна прокуратура має намір вжити заходи позовного характеру.
Листом №14.59/05-23-637вих-25 від 17.02.2025 окружна прокуратура повідомила позивача про звернення до суду в інтересах держави в особі Яворівської міської ради з позовом про розірвання договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку та стягнення заборгованості з орендаря.
26.02.2025 Яворівська окружна прокуратура звернулась до суду з позовом в інтересах держави в особі Яворівської міської ради.
Враховуючи наведене, прокурор дотримався порядку, встановленого у ст.23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, завчасно звернувся до уповноваженого органу з повідомленням про наявність підстав звернення до суду з метою захисту інтересів територіальної громади, проте обласна міська рада не вжила належних заходів та не звернулась до суду з відповідним позовом самостійно.
При цьому, слід відхилити доводи апелянта про те, що у цьому випадку підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді стала не бездіяльність органу місцевого самоврядування, як це передбачено в ст.23 Закону України «Про прокуратуру», а самостійне звернення міської ради до прокуратури з проханням подати відповідний позов до суду у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з наведеного вище листування встановлено, що міська рада впродовж тривалого часу була обізнана з фактом порушення інетерсів територіальної громади, проте не здійснила заходів для усунення цього порушення, в тому числі не звернулась до суду з відповідним позовом, натомість формально повідомила прокуратуру про необхідність економії коштів та неможливість сплати судового збору.
Сам факт незвернення позивача до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконував свої повноваження та не вжив достатніх і своєчасних заходів для припинення їх порушення. 
Слід зазначити, що у постанові від 13.01.2026 у справі №925/245/25 Верховний Суду не взяв до уваги твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2025 у справі № 500/8168/23 висновку про те, що недостатнє фінансування органу державної влади, відсутність у нього коштів для сплати судового збору не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави, оскільки таким виключним випадком у спірних правовідносинах є нездійснення чи неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним суб`єктом владних повноважень, наданих йому законодавством функцій. 
Колегія суддів звертає увагу, що у спірному випадку бездіяльність органу місцевого самоврядування проявилася у невжитті впродовж розумного строку (більше двох місяців після відповідного запиту прокурора) заходів для самостійного звернення до суду з позовом в інтересах територіальної громади, а формальне зазначення в листі, адресованому прокуратурі, про відсутність достатніх коштів на сплату судового збору жодним чином не спростовує цієї бездіяльності.
Наведені обставини зумовили звернення керівника Яворівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Яворівської міської ради Львівської області з позовом про розірвання договору оренди, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати. 
Апелянт у скарзі заначає, що рішенням Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами в тому, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
В п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України визначено втрату чинності окремих приписів абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами, із 01.01.2027, однак на думку апелянта, враховуючи вимоги ч.6 ст.11 ГПК України, вказані норми статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не можуть застосовуватись в цій справі.
Колегія суддів відхиляє наведені доводи, адже відповідно до ч.6 ст.11 ГПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Водночас, у такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Натомість, рішення Конституційного Суду України щодо конституційності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами вже ухвалене, при цьому у п.3 резолютивної частини цього рішення (№6-р(ІІ)/2025 від 03.12.2025) визначено, що рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру“ від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Враховуючи, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру“ від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року, правовідносини у цій справі виникли під час їх чинності.
Щодо доводів апелянта про те, що прокурор неправильно визначив орган, уповноважений у спірних правовідносинах, на захист інтересів держави, слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.51 Водного кодексу України водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.
Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель визначених цим кодексом, до числа яких не входить земельна ділянка, орендована на підставі спірного договору.
Відповідно до ч. 2 п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
18.01.2024 на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28.04.2021 право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4625810100:03:000:0001 зареєстровано за Яворівською міською радою Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав ІН витягу 362796587 від 23.01.2024.
Відтак місцевий господарський суд правильно вказав в оскаржуваному рішенні, що факт перебування земельної ділянки водного фонду на праві комунальної власності Яворівської міської ради є беззаперечним, а міська рада користується правами та обов`язками орендодавця за спірним договором оренди водного об`єкта.
Враховуючи положення пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України і те, що спірна земельна ділянка з рибогосподарською технологічною водоймою розташована за межами населеного пункту, перехід земельної ділянки з державної у комунальну власність відбувся на підставі прямої норми закону і окреме рішення про передачу відповідно до Закону України “Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності” в цьому випадку не вимагається.
При цьому, відповідно до ст.12 Закону України “Про аквакультуру”, на застосуванні якого наполягає апелянт, до повноважень сільських, селищних, міських, Київської і Севастопольської міських, районних, обласних рад у сфері аквакультури належать надання в користування на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми для цілей аквакультури відповідно до повноважень щодо розпорядження землями, встановлених Земельним кодексом України; здійснення інших повноважень відповідно до закону.

Фактичні обставини справи, встановлені за результатами оцінки доказів.

30.05.2019 між Львівською обласною державною адміністрацією в особі директора Департаменту екології та природних ресурсів та відповідно до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 23.04.2015 №173/0/5-15 «Про надання в користування на умовах оренди водних об`єктів, розташованих за межами населених пунктів на території Львівської області» та ТзОВ «Бестер Плюс» укладено договір оренди водного об`єкта №10.
Згідно з п. 1 договору оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб ставкове господарство площею 73,2729 га розташоване за межами м. Яворів Яворівського району Львівської області (рибогосподарська технологічна водойма), який розташовується на східних околицях м. Яворів Яворівського району Львівської області на р. Шкло, басейн р. Сян (р. Шкло — р. Сян — р. Вісла -Балтійське море).
Згідно з п. 2 договору об`єктом оренди за цим договором є вода (водний простір) водного об`єкта - 837,98 тис. м3, 73,2729 га; земельна ділянка під водними об`єктами 73, 2729 га, прибережна захисна смуга 32,6271 га. Кадастровий номер земельної ділянки - 4625810100:03:000:0001.
Відповідно до п.3 договору у межах об`єкта оренди розміщені гідротехнічні споруди: гребля - земляна, трапецієподібної форми; матеріал - ґрунт; шириною по гребеню 4,0- 5,0 м (середня), довжиною 3790 м (загальна): максимальною висотою - 3,5 м. Водоскидні споруди - «монах», матеріал - залізо, дерев`яні шандори. Водонапускна споруда — «монах», матеріал — залізобетон, метал, дерев`яні шандори, а також інші об`єкти інфраструктури: відсутні.
Об`єкт оренди не передається разом з гідроспорудою (п. 4 договору).
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 2 мільйони 014 тисяч 510 гривень (п. 5 договору).
Згідно з п. 8 договору, такий укладено на 49 років. 
Орендна плата вноситься орендарем: за воду (водний простір) у розмірі 3 576 грн 45 коп.; за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки землі за місцем її розташування у сумі 120 870 грн 60 коп. на рік (пункт 9 договору).
Орендна плата вноситься у строки: за надані в оренду водні об`єкти щоквартально протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу; за землю щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 11 договору).
Відповідно до п.18 договору орендар зобов`язується проводити розчищення орендованого ставка за власні кошти та без відшкодування зі сторони орендодавця, не допускати його заростання, замулення та засмічення 
Відповідно до п.19 договору передача об`єкта оренди орендарю здійснюється протягом 10 робочих днів після державної реєстрації цього договору згідно з актом приймання-передачі.
Відповідно до п.20 договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві предмет оренди в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав його в оренду.
Згідно із п.30 договору, орендодавець, серед іншого, має право вимагати від орендаря:
- своєчасного внесення орендної плати;
- розірвання даного договору у випадках невиконання орендарем обов`язків та умов договору.
Відповідно до п. 40 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за:
взаємною згодою сторін;
рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків та випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає його використанню, нецільового використання об`єкта оренди, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до п.41 договору підставами розірвання договору оренди є:
- встановлення заборони загального користування;
- нецільове використання об`єкта оренди.
Відповідно до п.45 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності після його державної реєстрації.
30.05.2019 сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди.
Відповідно до інформаційної довідки №410330295 від 29.01.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта - земельної ділянки з кадастровим номером 4625810100:03:000:0001 площею 105,9 га:
- 05.06.2019 за ТзОВ «Бестер Плюс» зареєстроване право оренди на земельну ділянку на підставі договору оренди №10 від 30.05.2019;
- 18.01.2024 за Яворівською міською радою Львівської області зареєстровано право власності на земельну ділянку на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28.04.2021.
Відповідно до інформаційної довідки №410801558 від 31.01.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта - ТзОВ «Бестер Плюс», за відповідачем зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: рибацький будинок літ. «А-1» пл. 61,2 кв. м.; склад кормів літ. «Б-1» пл. 66,1 кв. м.; склад кормів літ. «В-1» пл. 62,0 кв. м., що розташовані за адресою: Львівська обл., Яворівський р-н, м. Яворів, вулиця Гребля, будинок 27, на підставі договорів купівлі-продажу (однієї другої) частки будівлі №11358 та №11338.
Розпорядженням Яворівського міського голови № 06-16/4 від 09.01.2025 була створена комісія для обстеження вказаної земельної ділянки.
Згідно з актом комісійного обстеження від 13.01.2025 земельна ділянка з кадастровим номером 4625810100:03:000:0001 використовується ТзОВ «Бестер Плюс» частково. Значна частина земельної ділянки заросла. На земельній ділянці зі сторони вулиці Гребля знаходиться одна будівля. Орієнтовно в центральній частині ділянки знаходяться ще три об`єкти нерухомості. 
Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Львівській області №13264/5/13-01-04-10 від 22.11.2024 ТзОВ «Бестер Плюс» у 2022, 2023 та 2024 роках не подавало податкові декларації з плати за землю, орендна плата за земельні ділянки не нараховувалась та не сплачувалась.
Відповідно до розрахунку позивача заборгованість зі сплати орендних платежів за землю за період з квітня 2021 року до грудня 2024 року становить 529 577,33 грн. 
За змістом листів Яворівської міської ради № 8167 від 15.11.2024, № 8368 від 21.11.2024, адресованих прокуратурі, міська рада скеровувала листи-претензії до ТзОВ «Бестер Плюс» щодо сплати заборгованості, однак така залишилась непогашеною.
Листом від 13.01.2025 №206 міська рада повідомила орендаря про намір розірвати договір оренди водного об`єкта №10 від 30.05.2019 у зв`язку із систематичною заборгованістю ТзОВ «Бестер Плюс» щодо сплати орендної плати за землю.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Предметом позову є розірвання договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути спірну земельну ділянку орендодавцеві та стягнення заборгованості з орендної плати.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України “Про оренду землі” відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно ст.1 Закону України “Про оренду землі”, ч.1 ст.93 Земельного кодексу України орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до ст.13 Закону України “Про оренду землі” договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно ст.21 Закону України “Про оренду землі” орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. 
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Статтею 22 Закону України “Про оренду землі” розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.
Відповідно до ст.24 Закону України “Про оренду землі” орендодавець, серед іншого, має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.
Відповідно до ст.25 Закону України “Про оренду землі” орендар земельної ділянки, серед іншого, зобов`язаний:
у разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом використовувати водний об`єкт відповідно до вимог водного законодавства України;
своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.
Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що з матеріалів справи було встановлено існування визначеного умовами договору оренди землі обов`язку відповідача вносити орендну плату за землю щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 11 договору), а також те, що з квітня 2021 до грудня 2024 року відповідач не вносив орендної оплати за землю, обґрунтованим є висновок суд першої інстанції про те, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання, що є підставою для стягнення суми заборгованості з орендної плати в розмірі 529 577,33 грн. 
Отже, наданими прокурором доказами підтверджується порушення відповідачем умов договору оренди та вимог Закону України “Про оренду землі” щодо своєчасності сплати орендних платежів впродовж тривалого часу, а саме більш, ніж трьох років.
Факту існування заборгованості, її розміру та періоду, за який заявлено до стягнення заборгованість, під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі відповідач не заперечує, натомість доводить, що умови договору оренди водного об`єкта не передбачають таку підставу для розірвання договору як несплата орендних платежів.
Такі доводи відповідача слід відхилити за безпідставністю, адже дійсно, в п.41 договору підставами розірвання договору оренди є встановлення заборони загального користування і нецільове використання об`єкта оренди. 
Разом з цим, згідно з п.30 договору орендодавець має право вимагати від орендаря: 
- своєчасного внесення орендної плати;
- розірвання даного договору у випадках невиконання орендарем обов`язків та умов договору.
Також у пункті 40 договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків.
Тобто, з умов договору випливає можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу орендодавця у випадку невиконання визначених договором обов`язків орендаря, в тому числі щодо своєчасної сплати орендних платежів.
Окрім того, можливість розірвання договору на вимогу однієї сторони за рішенням суду передбачено положеннями Закону України “Про оренду землі”.
Зокрема, відповідно ч.1 ст. 32 Закону України “Про оренду землі” на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Як було зазначено вище, у статтях 24 і 25 Закону України “Про оренду землі” передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку та обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Також, відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За змістом наведеної норми, істотним слід визнавати таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №912/1385/17 та у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №924/925/18.
Систематична (два і більше випадків) повна несплата орендної плати є підставою розірвання договору оренди землі за п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 25.06.2025 у справі №610/941/24 та від 06.08.2025 у справі №610/937/24).
Враховуючи обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості, тривалість періоду її формування (більш, ніж три роки) та систематичність порушення (з урахуванням умов про щомісячні платежі), у спірних правовідносинах наявним є істотне порушення орендарем прав орендодавця у розумінні статті 651 ЦК України.
Відтак обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що тривале та систематичне порушення відповідачем п.11 договору і ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» щодо зобов`язання своєчасно вносити орендні платежі є підставою для припинення договору шляхом його розірвання за рішенням суду відповідно до п.40 договору, ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» та ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України.
Згідно ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Уклавши з відповідачем договір, орендодавець розраховував на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідності до умов зазначеного договору та вимог чинного законодавства України, тому позовні вимоги щодо розірвання договору та зобов`язання повернути земельну ділянку орендодавцеві є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому, апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача про те, що розірвання договору призведе до знищення рибогосподарської технологічної водойми та розформування водойм, які технологічно розташовані саме для забезпечення здійснення аквакультури, оскільки на спірній земельній ділянці розташовані гідротехнічні споруди відповідача.
Так, розірвання договорів оренди землі, на яких розташоване нерухоме майно орендаря не є перешкодою для припинення орендних правовідносин з недобросовісним орендарем та не може бути підставою для відмови у розірванні договору оренди цієї земельної ділянки (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 914/374/21, від 01.02.2023 у справі № 904/2600/18, від 20.12.2022 у справі №914/1688/21, від 14.01.2025 року у справі №909/618/22).
Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи критерії правомірного втручання у право володіння майном у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, навела такі висновки:
«… суди не врахували, що підставою позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі Ради, було те, що орендар майже чотири роки належно та добросовісно не виконував свої обов`язки, визначені договорами оренди, хоча, укладаючи договори оренди землі, відповідач зобов`язувався сплачувати орендну плату в установленому розмірі та у строк, передбачений умовами договорів, а також був обізнаний з негативними для нього наслідками в разі порушення ним зобов`язань.
162. Розірвання договорів та повернення у власність територіальної громади земельних ділянок у випадку встановлення протиправної поведінки самого орендаря здійснюється на підставі закону та укладеного з ним договору, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до суспільних інтересів у тому, щоб така передача в оренду землі сприяла досягненню максимального економічного ефекту від оренди об`єктів комунальної власності, оскільки ненадходження до бюджету плати за оренду землі створює перешкоди для утворення та використання фінансових ресурсів, потрібних для забезпечення функцій та повноважень органів місцевого самоврядування. Також задоволення позовних вимог не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, оскільки таке втручання є прогнозованим наслідком недобросовісних дій самого орендаря, який свідомо допустив систематичне неналежне виконання договірних зобов`язань у повному обсязі, як-от: двічі не сплачував орендну плату у повному розмірі.
163. Подібні висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №918/119/21.».
Із врахуванням наведених правових висновків, колегія суддів зазначає, що ТзОВ «Бестер Плюс», допустивши бездіяльність у вигляді систематичної несплати орендної плати за земельну ділянку впродовж трьох років, не може апелювати до негативного впливу розірвання договору оренди на рибогосподарську технологічну водойму як наслідку задоволення позовних вимог.
Також слід відхилити доводи апелянта щодо неправильного встановлення судом першої інстанції обставин щодо розташування гідротехнічних споруд відповідача на земельній ділянці, оскільки в оскарженому рішенні цитуються умови пункту 3 договору щодо опису об`єкта оренди.
Відтак доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позовних вимог, апелянт не довів порушення застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. 
Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст.129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Бестер Плюс” б/н від 09.12.2025 (вх.ЗАГС №01-05/3641/25 від 09.12.2025) – відмовити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2025 у справі №914/515/25 – залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 04.05.2026.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.