справа № 208/7482/25
провадження № 2/208/897/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді – Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання – Агеєвої В.Г
розглянуши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу № 208/7482/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Краткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» звернулось до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3128400818-501972 в розмірі 17 733,10 грн., у тому числі: заборгованість за сумою кредиту: 5 500,00 грн.; заборгованість за відсотками за користування позикою: 12 233,10 грн.,, а також судові витрати: судовий збір в сумі 2 422,40 грн., та витрати напрофесійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рух справи.
09.06.2025 року адвокат Гурський Г.Ю., який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» звернувся до Заводського районного суду міста Кам`янського із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 року по цивільній справі №208/7482/25 визначено головуючого суддю Гречану В.Г.
Відповідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно до довідки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, яка надійшла до суду 30.06.2025 року, – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою судді від 01.07.2025 року відкрито провадження у справі №208/7482/25 в порядкуспрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.
26.08.2025 року на адресу суду надійшли Додаткові пояснення від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Ходіної Н.В., в яких вона позов не визнає в повному обсязі. 
16.09.2025 року від представника позивача надійшли Додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Просив витребувати у АТ "СЕНС БАНК": письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я ОСОБА_1 або на ім`я іншої особи (із зазначенням ПІБ та РНОКПП такої особи); - письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 за період з 25.10.2021року по 14.02.2022. Розгляд справи просить проводити без участі позивача та його представника
11.12.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено
05.01.2026 року від АТ «Сенс Банк» на запит суду надійшла відповідь.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить цивільну справу розглядати за відсутності представника позивача.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.
Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи

Позиція позивача
26.10.2021 року між ОСОБА_1 таТовариством з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» було укладено договір № 3128400818-501972 про надання коштів у позику,
Стосовно укладання договору шляхом обміну електронними документами Позивач обґрунтовує дотримання порядку укладання електронних договорів.
Наводить загальні принципи укладання договорів. 
На підставі аналізу статей 11 та 12 Закону «Про електронну комерцію» вказує, що вказує, що укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Зазначає, що клієнт створює заявку на отримання кредиту, обов`язково вказуючи
всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні дані про себе, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про подальше надання кредиту клієнту. Клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит.
Як вбачається з Візуальної форми послідовності дій Клієнта ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» щодо укладення електронного Договору в інформаційно-телекомунікацйній системі Товариства на сайті https://koshelok.ua/ (копію додаю), складеної у відповідності до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», 26.10.2021р. відповідач, використовуючи номер телефону, ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти Договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови Договору; після цього відповідачу на номер телефону було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. Далі Клієнт додав платіжну карту для отримання коштів, після чого відбулося підтвердження платіжної картки. Позивач відправив в смс-повідомленні на номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор -1643- , відповідач ознайомився з офертою позивача та прийняв її умови.
Щодо перерахування коштів позичальнику вказує, що згідно з листом ПАТ “МТБ БАНК” від 15.06.2025 № 05/642-05/103 директору ТОВ«КОШЕЛЬОК» ОСОБА_2 надано підтвердження успішності операції через систему x PAY та зарахування на картку картодержателя 2021-10-26 11:15:08 – 5500,00 грн. ID транзакції -42659703, Номер картки: НОМЕР_2 ; ID кредиту: НОМЕР_3 ; ID заявки на кредит 501972. Крім того, до матеріалів позовної заяви додано повідомлення проте, що 26.10.2021 р. через платіжну систему XPAY Group LLC було проведено успішне зарахування на карту клієнта: дата операції – 26-10-2021 11:15:15; сума операції -5500,00 грн.; номер картки - НОМЕР_4 ; Order ID транзакції – 42659703;
Опис замовлення - Видача кредитних коштів, Договір займу № 3128400818-501972.
Аналіз наведених норм законодавства та обставин справи дає підстави дійти висновку, що відповідач, по-перше, здійснив дії, які чітко свідчить про його свідомий вибір та волевиявлення на укладання Договору, по-друге, без цих дій саме з боку відповідача - укладання договору було б неможливе. Тобто без входу відповідача на веб-сайт позивача, без отримання відповідачем SMS- повідомлення для входу вособистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт до особистого кабінету, без отримання SMS повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди,тобто без виконання відповідачем всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та ТОВ «КОШЕЛЬОК» не був би укладений, тобто сторони не досягли би згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу на банківську картку № НОМЕР_2 .
Зазначає, що за таких обставин відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, оскільки ІТС позивача побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Також підкреслив, що ОСОБА_1 неодноразово користувався послугами кредитування у ТОВ «КОШЕЛЬОК», а саме 2 рази, що свідчить про те що Відповідачу достовірно були відомі всі істотні умови кредитування в ТОВ «КОШЕЛЬОК» та наслідки невиконання умов договору.
Обгрунтування правомірності умов договору щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами
Вважає, що необґрунтованими є доводи відповідача про порушення позивачем вимог Закону України «Про споживче кредитування», з огляду на те, що загальний розмір нарахованих відсотків за користування кредитом є занадто великим, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Зазначає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 21 Закону «Про споживче кредитування», оскільки в ній йдеться про штрафні санкції, які до відповідача не застосовувались.
З тих самих підстав неспроможним є посилання відповідача на статтю 18 Закону «Про захист прав споживачів» в частині несправедливих умов договору.
Стосовно нарахування процентів поза межами Лояльного періоду позивач вказав:
Згідно пункту 2.1. Договору кредит надавався строком на 22 дні, початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця грошових коштів. В Договорі цей період визначений як Лояльний.
У пункті 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду.(п.3.7 Договору). З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 803 ( вісімсот три )процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним. (п.3.8. Договору).
Таким чином, сторони Договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення Договору (22 дні плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов Договору процентів за користування кредитом,
Підкреслює, що умова Договору, зазначена в пункті 3.6 цього правочину і названа його сторонами "відкладальною", незалежно від такої назви, є на час вирішення спору обов`язковою для сторін і правомірною в розумінні статті 204 ЦК України, оскільки у справі відсутні відомості про припинення дії згаданого пункту Договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку.
Щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Звертає увагу суду, що як позивач так і адвокатське бюро знаходяться та здійснюють свою діяльність в Київському регіоні України. Середня вартість адвокатського гонорару по відповідному регіону перевищує 4 000 грн.(100 дол. США) за годину витраченого адвокатом часу:
Крім того, оскільки формою гонорару позивача є фіксований розмір оплати, який узгоджений у Додатку до договору про надання правової допомоги, та який позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача, то вважаємо, що позивач у цьому випадку не зобов`язаний детально пояснювати на що саме були спрямовані витрати на правничу допомогу та що вони в себе включають.
Отже, відсутність детального опису на що саме були спрямовані витрати на правничу допомогу та що вони в себе включають не може свідчити про відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, відповідно й не може бути підставою для відмови в задоволенні заяв позивача про розподіл судових витрат.
Саме такого висновку дійшов ВС КГС у Постанові від 18.06.2025 року у справі № 910/6804/23.

Позиція відповідача
Підкреслює, що за вимогою позивача на момент подання даної позовної заяви у позичальника виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі (5 500,00 грн. тіло кредиту + 1 343,10 грн. відсотки за початковий строк користування позикою + 10890,00 грн. відсотки за продовжений строк користування позикою) = 17 733,10 грн.
Сторона відповідача не погоджується з цими вимогами і посилається на наступне.
Недоведеність укладання кредитного документу в електронній формі
Посилається на постанову Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, в якій вказується, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіну особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
Так, позивач не надав суду докази про отримання ОСОБА_1 листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останнім на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді, що відповідає вищевказаним висновкам Верховного Суду.
З посиланням на статті 11, 12 Закону «Про електронну комерцію» наводить механізм укладання електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами.
Позивачем не надано доказів, які б підвереджували, що саме відповідач була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить саме відповідачу ОСОБА_1 .
Не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. 
Відповідно до висновків Верховним Судом у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом та суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Але для цього необхідно зацікавленій стороні заявити клопотання.
Не погоджується з Розрахунком заборгованості
Проценти нараховували після закінчення терміну кредитування, що суперечить висновку, вказаному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа No 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа No 14-154цс18), правовою позицією Верховного суду України, висловленої в Постанові ВСУ від08.06.2016 р. N 6-330цс16.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, в який, зокрема вказується, що «проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".
Крім того, 24 грудня 2023 року набрав чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", яким ч. 7 ст. 12 ЗУ "Споживче кредитування" доповнено пунктом 2 наступного змісту: У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.
Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Так, відповідно до п. 9.2 Договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Споживачем зобов`язань за ним.
Оскільки станом на дату набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" (24.12.2023) зобов`язання за Договором № 3021503647-624354 від 25 листопада 2021 року не виконане, а отже положення п. 2 ч. 7 ст. 12 ЗУ "Споживче кредитування" застосовується до спірних правовідносин.
Отже, відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦКУ країни як плата за надану позику (кредит) підлягають проценти за користування кредитом за стандартною процентною ставкою 1,11 % в день за період 22 днів, тобто в межах строку кредитування, що становить 1 343,10грн (5500,00 грн. х 1,11% * 22 днів), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Підкреслює, що зазначення у договорі двох строків кредитування призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником. При цьому посилається на частину 8 статті 18 Закону «Про захист прав споживачів», відповідно який нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Це стосується пункту 1.4 договору, з якого незрозуміло, який строк дії договору застосовує позивач: чи 30 днів, чи 120 днів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 зазначено, що:"Contra proferentem (лат. Verba chartarum for tiusaccipiuntur contra proferentem–слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище».
Підсумовуючи наведене, зробив висновок про те, що Позичальник отримуючи кредит, вважав, що повинен був повернути його протягом 22 днів. Однак, позивач,нараховуючи заборгованість за процентами, виходив з іншого строку кредитування(пункт 3.6 та 3.7 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли Відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин».
Крім того, вважає, що нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливим.
Як на обґрунтування такого твердження посилається на Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 N 7- рп/2013. 
В межах Лояльного строку відповідачу нараховувались проценти у розмірі 61,05 грн., тобто за ставкою 1,11 %; надалі – по 121,0 грн. за день за ставкою 2,2 %.
Вважає вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу завищеною
На думку представника відповідача заявлена сума у розмірі 10000,0 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу є непропорційними як складності справи, так й розміру позовної суми.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Разом з тим, в матеріалах наявний лише договір з адвокатським бюро та відсутній ордер чи інший документ, який підтверджує повноваження адвоката, який надав правову допомогу позивачу у суді за позовом, тому підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у цій справі немає.
Крім цього, матеріали справ не містять квитанцію про оплату вказаних послуг правової допомоги.
Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обставини, встановлені судом
При розв`язанні даного спору суд звертає увагу на таки положення Договору № 3128400818-501972 від 26.10.2021 р. про надання коштів у позику:
1.1.Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит у сумі 5500.00 грн.
1.3.2. Проценти за користування кредитом: 1403 грн., які нараховуються за ставкою 1.11 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
1.3.3. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2.20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
1.3.3.1. Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду.
2.1. Кредит надається строком на 22 (двадцять дві доби ) днів, (далі – «Лояльний період»)початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок Кредитодавця, стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів»: не чіткі положення договору тлумачаться на користь споживача.
3.1. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом.
3.5. Сторони погоджуються що у випадку користування Кредитом з боку Позичальника більше за визначений Лояльним періодом, встановлений п.2.1 Договору або додатковими угодами між Сторонами зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період користування Кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 3.4 цього Договору Процентна ставка менша ніж 2 (два) відсотки від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за Процентною ставкою визначеною п.3.4Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом, а саме 2,2% (два цілих два десятка процента) за кожен день користування Кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення Кредиту. Таким чином зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 1,85 розповсюджуються на весь період користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.2.1 Договору.
3.6. Сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Лояльного Періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК, що має наслідком подовження строку користування Кредитом на наступних умовах :
3.8. З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 803 ( вісімсот три ) процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним.
3.9. З наступного дня після закінчення Лояльного періоду у відповідності до положень ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю сплачувати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 (три) проценти річних від простроченої суми.
3.10. У разі порушення Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми Кредиту та/або процентів за користування ним, Кредитодавець має право нараховувати Позичальнику пеню у розмірі до 2-х % (двох відсотків) від залишку суми Кредиту за кожний день прострочення повернення Заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення Заборгованості за Кредитом.
3.11. Погашення кредиту та процентів за користування кредитом відбувається в такому порядку: першочергово пеня, прострочені проценти, проценти, а в наступну чергу – сума кредиту.
Листом ЦВ ПАТ «МТБ БАНК» у м. Київі від 15.05.2025 № 05/642-05/103 підтверджується проведення операції2021-10-26 11:15:08 № картки5355571279289227.
Відповіддю АТ «Сенс Банк» на запит суду про відкриття ОСОБА_3 картки № НОМЕР_5 , надано Виписку по рахунку та підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 5500,0 грн.

Висновки суду за результатами розгляду справи і мотиви прийняття рішення
Вирішуючи питання про доведеність або недоведеність позовних вимог, суд виходить з положень норм ЦПК, які встановлює таке:
Стаття 12: ч. 2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Стаття 13: 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Стаття 89: 1.Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведені положення процесуальних норм, суд приходить до таких висновків.
Щодо укладання кредитного договору в електронній формі
Як убачається з матеріалів справи, сторони надають протилежні оцінки факту укладання кредитного договору в електронній формі.
Виходячи з положень статті 89 ЦПК, суд розглядає позиції сторін з цього факту з урахуванням інших доказів і встановлених фактів.
Але, перш за усе, суд підкреслює, що відповідач з позовом про визнання недійсним договору позики не звертався, не заявляв клопотання про витребування додаткових доказів на спростування відповідності дій учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) вимогам закону.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 р. у справі № 2-1383/2010 зробив висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 22.07.2021р. у справі № 911/2768/20 та від 30.06.2021р. у справі № 910/3140/19.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт фінансової установи за допомогою логіна та пароля особистого кабінету кредитний договір між кредитодавцем та позичальником не був б укладений. Такий висновок міститься, зокрема у постановах від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 22.12.2023 р. у справі № 922/3271/23, від 08.02.2024 р. у справі № 904/2865/23.
Суд вважає, що відповідачем не надано доказів, які б ставили під сумнів факт укладання договору позики. Заперечуючи доведеність факту укладання договору він посилається на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 р. у справі № 922/51/20, згідно яких паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом та суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Але для цього необхідно зацікавленій стороні заявити клопотання, проте відповідач такого клопотання не заявляв. Тобто, використав концепцію «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів щодо зазначених тверджень представником відповідача не надано. Ця концепція полягає у тому, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, сторона відповідача, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.
Відповідач, заперечуючи факт укладання договору позики, заперечує також й факт отримання ним кредитних коштів, наголошує, що це є обов`язком позивача.
Знов застосовується та ж концепція «негативного доказу»: замість надання відповідного підтвердження із свого банку про ненадходження на його картковий рахунок кредитних коштів, він покладає тягар доведення на позивача.
У той ж час, як встановлено судом, ця обставина підтверджується вказаним вище листом ЦВ ПАТ «МТБ БАНК» у м. Київі від 15.05.2025 р., а також інформацією АТ «Сенс Банк» від 24.12.2025 р. про належність відповідачу банківський картки № НОМЕР_1 та зарахування на неї кредитних коштів.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами
Стосовно нарахування процентів поза межами Лояльного періоду позивач вказав:
Згідно пунтку 2.1. Договору кредит надавався строком на 22 дні, початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця грошових коштів. В Договорі цей період визначений як Лояльний.
У пункті 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. (п.3.7 Договору). З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 803 ( вісімсот три ) процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним. (п.3.8. Договору).
Позивач вважає, що умови пункту 3.6. є домовленістю про пролонгацію дії договору.
Суд не погоджується з такою позицією позивача, виходячи з наступного.
По-перше, граматичне тлумачення цього пункту надає підстави для висновку, що слово «період» означає «частину строку». Але, строк у даному випадку визначений саме тривалістю Лояльного періоду. І суть Лояльного періоду полягає саме у припущенні добросовісного виконання позичальником умов договору, визначених у пункті 2.1. договору, - сплата кредиту протягом 22 днів. При цьому дійсна процентна ставка застосовується у розмірі 1,11 % в день (п.1.3.2.).
Усі наступні умови договору щодо розміру процентів спрямовані на фактичне завуалювання санкцій за невиконання (неналежне виконання) договору, які повинні ґрунтуватися на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу.
По-друге, частиною 8 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
У цьому зв`язку суд вважає доцільним послатися на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений нею у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16: «Проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення».
По-трете, неправомірність посилання на статтю 212 ЦКУ обумовлюється тим, що згідно до цієї правової норми, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Застосування статті 212 ЦКУ допускається, якщо обставина, з якою пов`язується настання (ненастання) або зміна прав та обов`язків, є:
* невизначеною (сторони не знають напевно, настане вона чи ні).
* правомірною (не суперечити закону та моральним засадам).
У даному ж випадку пункт 3.6. договору пов`язує зміну строку його дії (строку нарахування процентів) з недобросовісною (неправомірною) поведінкою позичальника. 
* відмінність від інших умов: Умова (обставина) не може полягати у виконанні (невиконанні) стороною своїх прямих обов`язків (наприклад, оплата товару, повернення кредитних коштів та інших платежів тощо), оскільки це є елементом виконання договору, а не зовнішньою обставиною.
Таким чином, стаття 212 ЦК України спрямована на захист інтересів сторін, дозволяючи моделювати правові наслідки залежно тільки від непередбачуваних обставин.
Обґрунтовуючи правомірність застосування положень статті 212 ЦКУ. позивач послався на висновки, викладені у постанові КГС ВС від 12.03. 2019 року у справі № 922/832/18.
Однак, у цій постанові розглядались зовсім інші обставини, які були підставою для застосування цієї норми (за зустрічним позовом): у постанові йдеться про неподання підрядником у встановлений строк податкової накладної/розрахунку коригування або її оформлення з порушенням встановленого порядку заповнення, не підтвердження реєстрації податкової накладної в ЄРПН в установлені строки, ненадання копій квитанцій, зазначеної в абзаці 2 пункту 4.3 договору, що є відкладальною обставиною для настання обов`язку замовника щодо здійснення оплати робіт за цим договором.
Тобто, у даному випадку подання податкової накладної до фіскального органу не є предметом договору підряду, а є лише умовою для визначення обсягу зобов`язання замовника з оплати виконаної роботи (з ПДВ чи без нього)
До того ж, остаточним рішенням у цієї справі є постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 26.05.2020 р., яким відмовлено у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову.
Трактування позивачем пункту 3.6. договору у вигідному для нього значенні спростовується хоча б зверненням до змісту пунктів 2.2. та 2.3. договору
Пункт 2.2. наголошує, що Сторони погодили, що встановлений в п.2.1 Договору строк Лояльного періоду може бути продовжено Позичальником, шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування Кредитом.
А оскільки відповідач ніяких платежів на погашення кредиту не здійснював, то й умови для продовження дії договору були відсутні. 
У пункті 2.3. встановлюється, що Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1. цього Договору, а не по закінченні 112-денного строку, як вказує позивач.
Стверджуючи про правомірність нарахування процентів після закінчення Лояльного періоду, позивач посилається на статтю 204 Цивільного кодексу, яка встановлює презумпцію правомірності правочину. І це, на його думку, означає, що положення пункту 3.6. є обов`язковими для сторін цього договору.
Але помилковість такої оцінки полягає у тому, що в світлі статті 204 ЦКУ передбачається правомірність правочину (договору) в цілому, а не кожної його складової.
Також суд не погоджується з посиланням позивача як на обгрунтування правомірності нарахування процентів за межами строку дії договору на Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 N 7- рп/2013, оскільки у цьому рішенні йдеться про справедливість санкцій за порушення зобов`язання, а не про зменшення розміру кредитної суми, частиною якої є проценти.
Не погоджується суд й з посиланням представника відповідача на Закон від 4 грудня 2023 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", яким ч. 7 ст. 12 ЗУ "Споживче кредитування" доповнено пунктом 2 наступного змісту: «У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін». Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
А оскільки станом на дату набрання чинності цим Законом зобов`язання за Договором № 3021503647-624354 від 25 листопада 2021 року не виконане, то положення п. 2 ч. 7 ст. 12 ЗУ "Про споживче кредитування" застосовується до спірних правовідносин.
Це посилання є помилковим, оскільки у Законі йдеться про договори, строк дії яких продовжується після його прийняття. А у спірних правовідносинах чітко вказаний строк дії договору – 16.11.2021 р.
Суд не пов`язаний змістом окремих пунктів договору і надає їм оцінку на предмет відповідності їх вимогам закону. Тобто, суд здійснює застосування принципу «Суд знає закон».
Верховний Суд у постанові від 2 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 підкреслив, що принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача.
У постанові від 04.12.2019 у справі 917/1739/17Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (п. 86).
Велика Палата Верховного Суду 15 червня 2021 року в рамках справи № 904/5726/19 вказала, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачами та відповідачами, вибором і складанням до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і загального з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, правомірною є вимога про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 26.10.2021 р. по 16.11.2021 р. у сумі 1343,10 грн.
За результатами розгляду справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню заборгованості у сумі 6843,10 грн., з яких 5500 грн. – заборгованість за позикою, 1343.10 грн., – заборгованість по процентам за користування позикою.

Щодо судових витрат

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного висновку.
До матеріалів позовної заяви долучено Додаток до договору про надання правничої допомоги від 12лютого 2025 року, укладеного між АБ «Герман Гурський та патрнери» та ТОВ "Кошельок".
Відповідно до нього заявлено суму з надання послуг у розмірі 10 000 грн.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При вирішенні питання розподілу судових витрат враховуються: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом встановлено, що спір, який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості письмових доказів на дослідження та збирання яких адвокат витратив би значний час.
За таких обставин, беручи до уваги предмет позову, задоволення позовних вимог, та суму заборгованості, присуджену до стягнення, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позовні вимоги було задоволено частково - на 38,58 %. Тому судовий збір підлягає відшкодуванню у розмірі 934,56 грн.
Виходячи з вищенаведених норм матеріального права і керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю"КОШЕЛЬОК" (адреса 08135, Київська обл.,Києво-Святошинський р-н, с.Чайки, вул. Антонова, 8А; ЄДРПОУ 40842831) заборгованість за Договором позики № 3128400818-501972 від 26.10.2021 року в сумі 6843 (шість тисяч вісімсот сорок три) гривень 10 копійок;

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю"КОШЕЛЬОК" (адреса 08135, Київська обл.,Києво-Святошинський р-н, с.Чайки, вул. Антонова, 8А; ЄДРПОУ 40842831) сплачений судовий збір в розмірі 934 (дев`ятсот тридцять чотири) гривні 56 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі ) гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони по справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок», м.Київ, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Антонова буд. 8-А, ЄДРПОУ 40842831;
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_2 ;

Суддя   В.Г. Гречана