П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/3640/26	
Головуючий у суді першої інстанції: Птичкіна В.В.
Дата і місце ухвалення: 21 квітня 2026 року, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року у справі №400/3640/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати у повному розмірі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 31.12.2025 включно;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 31.12.2025 включно із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), розрахувавши суму індексації як різницю між сумою індексації, що склалася у березні 2018 року (4463,15 грн), та розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44, та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.01.2024 по день фактичної виплати заборгованості відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення копії зазначеної ухвали шляхом подання доказів на підтвердження обставин, сукупність яких дає підстави для нарахування індексації у сумі 4463,15 грн щомісяця.
На виконання вимог зазначеної ухвали представником позивача 16 квітня 2026 року подано заяву про уточнення позовних вимог.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 13 квітня 2026 року.
Не погоджуючись із такою ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до передчасного та безпідставного повернення позовної заяви. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що позовна заява відповідала вимогам статей 160, 161 КАС України, містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, та необхідні документи на їх підтвердження. 
При цьому суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, фактично здійснив оцінку достатності та переконливості доказів, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог, хоча такі питання підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті. 
Апелянт також вказує, що відсутність, на думку суду, доказів на підтвердження права на індексацію у заявленому розмірі не може вважатися недоліком позовної заяви у розумінні статті 169 КАС України та бути підставою для її повернення. 
З огляду на викладене представник позивача просить скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до статті 312 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 13 квітня 2026 року, оскільки не надав доказів на підтвердження обставин, сукупність яких дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у заявленому розмірі. Суд зазначив, що після подання заяви про уточнення позовних вимог представником позивача також не надано доказів на підтвердження права на індексацію в розмірі 4454,95 грн щомісячно та не заявлено клопотання про витребування відповідних доказів, у зв`язку з чим дійшов висновку про неусунення недоліків позовної заяви у встановлений строк та наявність підстав для її повернення відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії.
Згідно з пунктами 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Частиною четвертою статті 161 КАС України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до частин першої та другої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
За змістом пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Аналіз наведених норм свідчить, що інститут залишення позовної заяви без руху та її подальшого повернення спрямований на усунення недоліків форми та змісту позовної заяви, визначених статтями 160 та 161 КАС України. 
Водночас наведені процесуальні механізми не можуть використовуватися для оцінки належності, допустимості, достовірності чи достатності доказів, поданих на підтвердження позовних вимог, оскільки така оцінка здійснюється судом під час розгляду справи по суті відповідно до статей 72-90 КАС України.
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач виклав обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, визначив спосіб судового захисту, навів правове обґрунтування заявлених вимог та додав наявні у нього документи на їх підтвердження.
Разом з тим ухвалою від 13 квітня 2026 року суд першої інстанції залишив позовну заяву без руху та зобов`язав позивача надати докази на підтвердження обставин, сукупність яких дає підстави для нарахування індексації у сумі 4463,15 грн щомісячно.
На виконання вимог зазначеної ухвали представником позивача 16 квітня 2026 року подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій уточнено розрахунок заявленої до стягнення індексації та наведено відповідне обґрунтування заявлених вимог.
Проте, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції фактично виходив не з невідповідності позовної заяви вимогам статей 160, 161 КАС України, а з відсутності, на його думку, належних доказів на підтвердження правильності здійсненого позивачем розрахунку індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів зазначає, що питання щодо наявності або відсутності у позивача права на індексацію грошового забезпечення у заявленому розмірі, правильності проведеного ним розрахунку, достатності поданих доказів та їх оцінки безпосередньо стосуються предмета доказування у справі та можуть бути вирішені виключно під час розгляду справи по суті після відкриття провадження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2024 року у справі №320/14843/23 зазначила, що інститут залишення позовної заяви без руху спрямований на усунення недоліків позовної заяви, передбачених статтями 160, 161 КАС України, тоді як питання, пов`язані з оцінкою доказів та обґрунтованістю позовних вимог, підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях у справах «Bellet v. France» від 04 грудня 1995 року та «Zubac v. Croatia» від 05 квітня 2018 року ЄСПЛ наголосив, що процесуальні правила не повинні застосовуватися надмірно формально, якщо наслідком такого застосування є непропорційне обмеження права особи на доступ до суду.
Отже, вимога суду про надання доказів на підтвердження правильності розрахунку спірних сум фактично стосувалася доведеності позовних вимог, а не усунення недоліків позовної заяви, визначених процесуальним законом.
За таких обставин ненадання позивачем доказів у тому обсязі, який суд першої інстанції вважав достатнім для підтвердження заявленого розрахунку, не могло бути самостійною підставою для повернення позовної заяви відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про неусунення позивачем недоліків позовної заяви фактично ґрунтується на оцінці достатності доказів та обґрунтованості позовних вимог, що виходить за межі повноважень суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Фактично суд першої інстанції поставив відкриття провадження у справі в залежність від доведеності позовних вимог, тоді як питання доведеності заявлених вимог та достатності доказів належать до предмета судового розгляду по суті спору. Такий підхід не узгоджується із завданнями стадії відкриття провадження та призводить до необґрунтованого обмеження права особи на доступ до суду.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції передчасно застосував наслідки, передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України, та безпідставно повернув позовну заяву позивачу.
Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення позовної заяви справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції фактично здійснив оцінку достатності доказів та доведеності позовних вимог на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, тобто дослідив питання, які можуть бути предметом вирішення виключно під час розгляду справи по суті, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року – скасуванню, а справа №400/3640/26 – направленню до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 320, 321, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року у справі №400/3640/26 – скасувати.
Справу №400/3640/26 направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук