П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7163/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року (суддя Ярощук В.Г., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 19.08.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08.07.2025 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача у виді відмови у перерахунку призначеної позивачу пенсії з врахуванням наданих ним довідок про заробітну плату за періоди з 09.01.1984 по 23.06.1987 та з 30.06.1987 по 02.07.1991;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з врахуванням наданих ним довідок про заробітну плату з 09.01.1984 по 23.06.1987 та з 30.06.1987 по 02.07.1991 та виплатити йому різницю у розмірі перерахованої пенсії за останні шість місяців.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, зокрема 30.05.2024 позивач подав відповідачеві скаргу на рішення про відмову у перерахунку пенсії від 06.05.2024, у якій зазначив про те, що відмова йому в перерахунку пенсії неаргументована належним чином з посиланням на чинне законодавство. Заступник керівника відповідача Галинтовська О.О. листом від 13.06.2024 відхилила скаргу, так і не відповівши на поставленні у ній питання. У відповіді нічого не зазначається про перегляд рішення від 06.05.2024 про відмову у перерахунку пенсії згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562 "Деякі питання обчислення страхового стажу", про що просилося у заяві від 23.05.2025. Таким чином відповідач на протязі 2024-2025 років ухиляється від позасудового порядку вирішення спору щодо перерахунку пенсії з врахуванням наданих позивачем документів про заробітну плату у 1984-1991 роках.
На обґрунтованість порушення судом норм процесуального права апелянт посилається на невідповідність мотивувальній частині рішення суду першої інстанції вимогам з п. п. 1-3, 5-7 ч. 4 ст. 246 КАС України, а також те, що суд послався на відзив відповідача та додані до нього докази, які позивачу надіслані не були.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
За наявними в матеріалах справи доказами, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 14.02.2021 отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, що підтверджується рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 26.02.2021 №143250008793 про перерахунок пенсії.
29.04.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою про здійснення перерахунку розміру призначеної йому пенсії з моменту її призначення, до якої додав, зокрема: архівну довідку Обласного державного казенного закладу "ДЕРЖАВНИЙ АРХІВ КАЛІНІНГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ" (м. Калінінград, російська федерація) від 10.01.2024 №5/а про його трудовий стаж з 09.01.1984 по 23.06.1987 в Управлінні морського рефрижераторного і транспортного флоту; архівну довідку Обласного державного казенного закладу "ДЕРЖАВНИЙ АРХІВ КАЛІНІНГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ" (м. Калінінград, російська федерація) від 10.01.2024 №5/а-1 про його заробітну плату з січня 1984 року по червень 1987 року; архівну довідку Державного закладу "АРХІВ МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ" (м. Севастополь, тимчасово окупована територія України) від 06.03.2024 №552/з про перейменування та реорганізацію Управління рефрижераторних транспортних перевезень та збуту рибопродукції "Південьрибтрансзбут"; архівну довідку Акціонерного товариства "Південьрефтрансфлот" (м. Санкт-Петербург, російська федерація) від 25.03.2024 №111 про його трудовий стаж від 30.06.1987 по 02.07.1991; довідку Акціонерного товариства "Південьрефтрансфлот" (м. Санкт-Петербург, російська федерація) від 25.03.204 №71 про його заробітну плату з червня 1987 року по липень 1991 року; історичну довідку Акціонерного товариства "Південьрефтрансфлот" (м. Санкт-Петербург, російська федерація) від 25.03.2024 №14/112 про перейменування та реорганізацію вказаного товариства.
06.05.2024 ГУ ПФУ в Житомирській області за принципом екстериторіальності прийняло рішення №143250008793 про відмову в проведенні перерахунку пенсії за віком згідно до заяви від 29.04.2024.
30.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із скаргою на рішення від 06.05.2024 про відмову в перерахунку пенсії.
Головне управління на звернення від 30.05.2024 (вх. №8577/К-1400-24 від 30.05.2024) повідомило, що надані заявником довідка немає встановленої форми, не засвідчена гербовою печаткою, при цьому на ній не проставлено апостиль компетентним органом держави, в якій документ було складено.
Додатково повідомлено, що 29.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою на перерахунок пенсії, відповідно до Порядку №22-1. Із заявою відповідно до Закону України "Про звернення громадян" 29.04.2024 не звертався.
23.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою, у якій просив переглянути рішення від 06.05.2024 про відмову в перерахунку пенсії.
На звернення від 23.05.2025 (вх. №7458/К-1400-25 від 23.05.2025) ГУ ПФУ в Миколаївській області повідомило про порядок обчислення страхового стажу та розміру пенсії за віком заявника.
Одночасно повідомлено, що згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади. У разі незгоди з прийнятим рішенням заявник має право оскаржити його в судовому порядку.
Вважаючи, що таким чином ГУ ПФУ в Миколаївській області на протязі 2024-2025 років ухиляється від позасудового порядку вирішення спору щодо перерахунку пенсії з врахуванням наданих ним документів про заробітну плату у 1984-1991 роках, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що органи Пенсійного фонду України не мають права враховувати надані позивачем довідки, оскільки вони були видані після 01.01.2023, а саме: 10.01.2024, 06.03.2024, 25.03.2024, і на них не був проставлений компетентним органом російської федерації апостиль.
Що стосується заяви позивача від 23.05.2025 до відповідача про перегляд рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 06.05.2024 №143250008793, суд зазначив, що відповідач не мав права переглядати вищенаведене рішення, оскільки він не є органом вищого рівня відносно ГУ ПФУ в Житомирській області. Крім цього, скаргу на рішення від 06.05.2024 №143250008793 позивач подав 30.05.2025, тобто після спливу присічного річного строку, встановленого абзацом першим частини другої статті 80 Закону України "Про адміністративну процедуру". З огляду на вищевикладене, суд прийшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо незадоволення заяви позивача від 23.05.2025 про перегляд рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 06.05.2024 №143250008793 не є протиправною.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19 рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 2 якого визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Із законодавчих положень пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в поєднанні з вимогами статей 5, 77 цього Кодексу випливає, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві хто, котрий саме суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).
Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даним позовом слугувало невирішення ГУ ПФУ в Миколаївській області скарг позивача на рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 06.05.2024 №143250008793 про відмову в проведенні перерахунку пенсії за віком згідно до заяви від 29.04.2024.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
При цьому вжите законодавцем формулювання "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Частиною третьою статті 11 Закону України від 17 лютого 2022 року №2073-IX "Про адміністративну процедуру" встановлено, що адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Таким чином, суд здійснює перевірку дій/рішень суб`єктів владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам закону, дотримання меж повноважень та встановленого порядку.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (стаття 3 Закону №393/96-ВР).
Приписами частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР закріплено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Частинами першою та третьою статті 15 Закону №393/96-ВР визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина третя статті 7 Закону №393/96-ВР).
Відповідно до частини першої статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач не мав права переглядати вищенаведене рішення, оскільки він не є органом вищого рівня відносно ГУ ПФУ в Житомирській області. Тому суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо незадоволення заяви позивача від 23.05.2025 про перегляд рішення ГУ ПФУ в Житомирській області від 06.05.2024 №143250008793 не є протиправною.
Колегія суддів вважає помилковими такі висновки суду з огляду на правову позицію Верховного Суду, який у рішенні від 18 квітня 2024 року у справі №990/169/22 зауважив, що частиною третьою статті 7 Закону №393/96-ВР прямо передбачено необхідність пересилання звернення за належністю відповідному органу чи посадовій особі у разі, якщо порушені у зверненні питання не входять до повноважень суб`єкта відповідного уповноваженого органу.
Аналогічна позиція висловлена також Верховним Судом у рішенні від 18 березня 2025 року у справі №280/10836/24, у якому Суд також наголосив, що важливим аспектом розгляду звернень є обов`язок державних органів та посадових осіб своєчасно, об`єктивно та відповідно до чинного законодавства перевіряти викладені в них факти, ухвалювати необхідні рішення та забезпечувати їх виконання. Відповідь на заяву чи клопотання обов`язково надає той орган, який отримав звернення та має повноваження вирішувати зазначені у ньому питання. Якщо ж звернення стосується питань, що не належать до компетенції відповідного органу, воно в термін не більше п`яти днів пересилається за належністю, а суб`єкт звернення отримує відповідне повідомлення.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у постановах судів апеляційних інстанції.
За такого правового регулювання та встановлених обставин колегія суддів вважає, що, розглядаючи скаргу позивача на рішення іншого територіального органу ПФУ, відповідач вийшов за межі власної компетенції і тим самим порушив право позивача на належний розгляд його звернення.
Частиною першою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 7 КАС України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).
У постанові від 19.09.2024 у справі №580/5992/22 Верховний Суд сформулював такий правовий висновок. За загальним правилом суд розглядає позов в межах підстав і предмета, що самостійно визначені позивачем у справі. Проте з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд має право вийти за межі позовних вимог. 
Отже, адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав. Зокрема, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення. Такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері. Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
У спірних правовідносинах відповідач розглянув скаргу позивача на рішення від 06.05.2024, оформлену у вигляді заяви від 23.05.2025, в порушення статті 15 Закону №393/96-ВР, а тому, з метою відновлення порушеного права відповідача необхідно зобов`язати повторно розглянути таке звернення у встановленому порядку.
Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не може вважатися повністю законним та обґрунтованим, оскільки суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив належним чином доводів позивача та не надав правової оцінки діям відповідача у спірних правовідносинах.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового за подачу позовної заяви (1211,20 грн) та апеляційної скарги (1 816,80 грн) підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.05.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.05.2025 у відповідності до Закону України "Про звернення громадян", з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов