П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Справа № 755/9515/25
Провадження № 22-ц/824/5657/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

сторони: позивач   ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики зі спадкоємця. 
Позов мотивований тим, ОСОБА_1 26.04.2018 передав у борг ОСОБА_3 кошти в розмірі 2200,00 доларів США, в строк до 20.06.2019, що підтверджується власно написаною з проставленим підписом розпискою. Позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 у 2023 році помер. 
Після його смерті Приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа та 04.03.2025 видано свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_2 . 
Позивач 15.04.2025 направив на адресу відповідачки, як спадкоємиці та нотаріальній конторі вимогу кредитора до спадкоємця, в якій вимагав у семиденний строк від дня отримання вимоги, сплатити одноразовим платежем 90 893,66грн (еквівалент 2200дол. США за офіційним курсом НБУ на дату вимоги), однак претензія зі сторони відповідачки залишилась без реагування. 
На підставі наведеного просить стягнути з відповідачки на користь позивача борг в розмірі 2200,00 доларів США та судові витрати: 1211,20грн - судового збору за подання позову та 25200,00грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.06.2025, відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
РішеннямДеснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 борг в розмірі 2200,00 доларів США.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 1211,20грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Отже суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договорами позики у розмірі 2200,00 доларів США.
Суд критично віднісся до заперечень сторони відповідача щодо задоволення позову на підставі відсутності конкретизації валюти у розписці, оскільки спростовується визначеним регулятором встановленого офіційного курсу щодо долара США, згідно із офіційного сайту Національного банку України на час складання, підписання розписки в якій чітко зазначена сума як в доларах так і в гривневому еквіваленті. Доказів щодо укладання розписки та отримання коштів боржником в іншій валюті ніж долари США, сторона відповідача суду не надали.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Майоров В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені возову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у розписці не було чітко визначено валюту позики, оскільки зазначено 2 200,00 доларів, проте не зазначено яких саме доларів австралійських, канадських і т.д., та визначення валюти по еквіваленту у курсі також є необґрунтованими, оскільки відповідно до офіційного курсу дол. США на момент надання позики становить 57 794,00 грн., а в розписці еквівалент визначено 57 200,00 грн, тобто не відповідає курсу дол. США. 
13 січня 2026 року листом Київського апеляційного суду витребувано матеріали справи № 755/9515/25 з Деснянського районного суду м. Києва.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 травня 2026 року справу призначено до розгляду.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченого ст.360 ЦПК України, сторона позивача не скористалась.
Згідно з частиною тринадцятою ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено у, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Встановлено, шо 26.04.2018 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в позику 2200,00 доларів США, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи.
Як убачається з розписки, сторонами встановлений строк повернення суми боргу, а саме до 20.06.2019. Розписка написана власноручно з проставленим підписом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач ОСОБА_1 дізнавшись у 2023 році про смерть ОСОБА_3 , звернувся 15.04.2025 з вимогою кредитора до спадкоємця - ОСОБА_2 , в якій вимагав у семиденний строк від дня отримання вимоги сплатити одноразовим платежем кошти в розмірі 90 893,66грн (еквівалент 2200дол. США за офіційним курсом НБУ на дату вимоги), однак претензія зі сторони відповідачки залишилась без реагування.
Аналогічна вимога кредитора до спадкоємця від 15.04.2025 була направлена приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Липовенко С. М. для подальшого її вручення ОСОБА_2 . Відповідь від нотаріуса позивачу не надходила.
Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про прав на спадщину, серія та номер 598. Виданий 04.03.2025, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Липовенко С.М.
Згідно із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 , дата, час державної реєстрації 27.04.2018 14:43:21.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги),оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що 26 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 200,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року
у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Установивши, що між позивачем і ОСОБА_3 укладено письмовий договір позики від 26 квітня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_3 отримав від позивача суму позики, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернув, таким чином з відповідача (спадкоємця боржника) на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу у сумі 2 200,00 дол. США.
Разом із тим доводи апеляційної скарги про те, що у розписці не визначено валюту зобов`язання, є необґрунтованими.
Як убачається зі змісту розписки, у ній зазначено суму позики 2 200,00 доларів, а також її гривневий еквівалент 57 200,00 грн. Саме по собі незазначення у тексті розписки повного найменування валюти «долари США» не свідчить про відсутність між сторонами згоди щодо суми та валюти позики, а також не спростовує факту отримання відповідачем грошових коштів.
Посилання апелянта на те, що під словом «долари» могли матися на увазі австралійські, канадські чи інші долари, є припущенням та не підтверджене жодними належними і допустимими доказами. Натомість зміст розписки, зазначення гривневого еквівалента суми позики, а також характер правовідносин між сторонами свідчать про те, що сторони мали на увазі саме долари США.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визначений у розписці гривневий еквівалент 57 200,00 грн не відповідає офіційному курсу долара США на момент надання позики, оскільки така різниця сама по собі не свідчить про недійсність розписки, невизначеність валюти зобов`язання чи відсутність факту передання коштів. Гривневий еквівалент, зазначений у розписці, міг бути визначений сторонами орієнтовно або за погодженим між ними курсом, що не змінює суті основного зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики.
Крім того, апелянтом не надано доказів того, що між сторонами існував спір щодо виду валюти на момент складення розписки або що позичальник, отримуючи кошти, розумів валюту зобов`язання інакше. За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до формального тлумачення змісту розписки та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність між сторонами позикових правовідносин і обов`язок відповідача повернути отримані кошти.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна