ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 р. 	Справа № 520/32678/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2026 року (ухвалене суддею Лук`яненко М.О.) в справі № 520/32678/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 здійсненого у жовтні 2025 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. в справі №520/23123/24 щодо застосування з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р. та 01.11.2025 р. обмеження максимальним розміром його пенсії з урахуванням надбавок, цільової грошової допомоги та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, у тому числі з врахуванням індексацій; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснювати з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р., 01.11.2025 р. та в подальшому нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням надбавок, цільової грошової допомоги та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, у тому числі з врахуванням індексацій у повному обсязі без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2026 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 щодо застосування з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р. та 01.11.2025 р. обмеження максимальним розміром його пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р., 01.11.2025 р. нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України» від 06.12.2016 р. №1774-VIII встановлено обмеження до 31.12.2017 р. Тобто, рішення Конституційного Суду України 20.12.2016 р. №7-рп/2016, не скасовує обмеження виплати пенсій на 2017 рік, а тому дії органів Пенсійного фонду України є правомірними. Крім того, відповідач вважає, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/1016 не змінює порядок нарахування пенсій до винесення даного рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ з 12.05.2019 р. в розмірі 70% грошового забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. в справі №520/23123/24, яке набрало законної сили 29.08.2025 р., визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р. та 01.02.2023 р. на підставі довідок від 16.05.2024 р. №№27/13/4-1801, 27/13/4-1802, 27/13/4-1803, 27/13/4-1804 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. відповідно із зазначенням відомостей про розміри щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення та премії, виданих Головним управлінням Національної гвардії України, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р. та 01.02.2023 р. перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення, включених до довідок Головного управління Національної гвардії України від 16.05.2024 р. №№27/13/4-1801, 27/13/4-1802, 27/13/4-1803, 27/13/4-1804 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01.01.2020 р., 01.01.2021 р., 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. відповідно та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем у жовтні 2025 року проведено перерахунок пенсії позивача.
Згідно довідки про доходи, сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, за № 9884 8584 1817 2827, з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 16380,00 грн. Станом на 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1638,00 грн., тобто позивачу виплачувалась пенсія із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З 01.07.2020 р. по 30.11.2020 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17120,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1712,00 грн. Тобто, пенсійна виплата позивачу знову була обмежена максимальним розміром.
З 01.12.2020 р. по 30.06.2021 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17690,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1769,00 грн., тобто позивачу виплачувалась пенсія із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З 01.07.2021 р. по 30.11.2021 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 18540,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1854,00 грн. Пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З 01.12.2021 р. по 30.06.2022 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 19340,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 1934,00 грн. Отже, пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З 01.07.2022 р. по 30.11.2022 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20270,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 2027,00 грн. Отже, пенсія позивачу виплачувалась із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З 01.12.2022 р. по 31.12.2023 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20930,00 грн. Станом на вказаний період розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, становив 2093,00 грн., що також свідчить про обмеження пенсійної виплати максимальним розміром.
З урахуванням виплаченого, обмеження розміру позивача максимальним розміром носить тривалий характер.
15.10.2025 р. позивач звернувся на адресу відповідача із запитом щодо надання інформації, чи проводився перерахунок пенсії позивача на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. в справі №520/23123/24, та надання копій протоколів перерахунку, надавши відповідь на адресу електронної пошти.
Листом від 24.10.2025 р. №2600-0202-8/186977 відповідач повідомив про відсутність можливості надання відповіді позивачу на вказану адресу електронної пошти, з огляду на те, що запитувана інформація належить до персональних даних та конфіденційної інформації, тож на виконання абз. 8 п. 10 Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 р. №13-1, відповідь надіслана засобами поштового зв`язку. Позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду із даним позовом, відповіді від Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві засобами поштового зв`язку він так і не отримав.
Позивач не погодився з діями відповідача щодо обмеженні пенсії максимальним розміром, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно застосовано обмеження максимальним розміром пенсії після проведення перерахунку пенсії з 01.02.2020 р.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (в редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01.10.2011) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до ст. 2 Закону № 3668-VI, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України “Про державну службу”, “Про прокуратуру”, “Про статус народного депутата України”, “Про Національний банк України”, “Про Кабінет Міністрів України”, “Про дипломатичну службу”, “Про службу в органах місцевого самоврядування”, “Про судову експертизу”, “Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, “Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів”, “Про наукову і науково-технічну діяльність”, “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, “Про пенсійне забезпечення”, “Про судоустрій і статус суддів”, Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року “Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України”, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас, Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII.
Згідно з п. 2 резолютивної частини вказаного Рішення, положення частини 7 статті 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016 р.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 р. №7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII та положення ч. 1 ст. 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII.
При цьому положення ст. 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст ч. 7 ст. 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі “Щокін проти України” зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу “якості закону”, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 р. у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019 р., що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових “прогалин” щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VI.
Отже, обмеження пенсії максимальним розміром не поширюється на осіб, яким пенсія виплачується відповідно до Закону № 2262-XII.
Аналогічний правий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 р. в справі № 400/2085/19, від 25.01.2024 р. в справі № 300/2754/23, від 04.12.2024 р. в справі № 380/24300/23, від 03.06.2025 р. в справі № 340/1362/24, від 10.06.2026 р. в справі № 420/30259/24.
В подальшому, Рішенням Конституційного Суду від 12.10.2022 р. № 7-р(ІІ)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи“ від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб“ від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року. Приписи статті 2 Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи“ від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Отже, фактично, як норми ст. 43 Закону №2262-ХІІ, так і приписи Закону № 3668-VI, в контексті обмежень максимального розміру пенсії є нечинними на час призначення пенсії позивача, відтак, застосовуючи їх - відповідач діяв протиправно.
Судовим розглядом встановлено, що у спірних правовідносинах, позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.02.2020 р., з 01.02.2021 р., з 01.02.2022 р. та з 01.02.2023 р., на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 р. в справі №520/23123/24.
З 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 16380,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.07.2020 р. по 30.11.2020 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17120,00 грн. із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.12.2020 р. по 30.06.2021 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 17690,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.07.2021 р. по 30.11.2021 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 18540,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.12.2021 р. по 30.06.2022 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 19340,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.07.2022 р. по 30.11.2022 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20270,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. З 01.12.2022 р. по 31.12.2023 р. позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 20930,00 грн., із застосуванням обмеження максимального розміру у десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
З огляду на наведене, обмеження пенсії позивача максимальним розміром, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві під час перерахунку пенсії ОСОБА_1 щодо застосування з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р. та 01.11.2025 р. обмеження максимальним розміром його пенсії та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.02.2020 р., 01.02.2021 р., 01.02.2022 р., 01.02.2023 р., 01.11.2025 р. нарахування та виплату щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2026 по справі № 520/32678/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич