ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/28500/25 (суддя Сліпець Н.Є., м. Дніпро)	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А., 
за участю секретаря судового засідання Перетятько К.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №160/28500/25 за позовом публічного акціонерного товариства «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД» 01 жовтня 2025 року звернулось до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі – відповідач-1), Державної податкової служби України (далі – відповідач-2), згідно з яким, просить: 
- визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо відмови у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 27.06.2025 №000/403/32-00-07-13;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків №000/403/32-00-07-13 від 27 червня 2025 року щодо завищення суми від`ємного значення по податковій декларації №9107373969 від 21.04.2025 за березень 2025 року на суму 236 321 гривень.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказане податкове повідомлення-рішення повинно бути скасовано, оскільки висновки відповідача, щодо нереальності господарських операцій позивача з його контрагентами викладені в акті перевірки №352/32-00-07-13/05393116 від 29.05.2025, (далі - акт перевірки) на підставі якого було прийнято оскаржене рішення є безпідставними.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення, складене Головним управлінням ДПС у Дніпропетровської області №0131030705 від 12.03.2025.
У задоволені позову в іншій частині відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами не доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, судом встановлено наявність обставин реальності спірних господарських операції позивача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Просить відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити. 
В апеляційній скарзі відтворює зміст відзиву на позов, викладає обставини справи та обставини викладені в акті перевірки, зміст постанов Верховного Суду у інших справах, зазначає норми права які на думку відповідача порушив суд першої інстанції. 
Посилається на правильне використання відповідачем податкової інформації; те, що акт перевірки є джерелом доказової бази; проведення зустрічної звірки є правом, а не обов`язком контролюючого органу.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представників позивача, які заперечували щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Східним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» з метою законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування по декларації з податку на додану вартість за березень 2025 року (від 21.04.2025 вх. №9107373969), за результатами якої складено акт перевірки №352/32-00-07-13/05393116 від 29.05.2025 (далі – акт).
Згідно з висновками акта перевірки, перевіркою дотримання податкового законодавства при декларуванні за березень 2025 року у декларації від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування встановлено порушення ПАТ «Інтерпайп НТЗ”:
- абз. а) п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 з урахуванням норм п.44.1 ст. 44, ст. 201 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями в період, що охоплений перевіркою), що призвело до завищення суми податкового кредиту по декларації з ПДВ за березень 2025 року на суму 236 321 грн.
Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Інтерпайп НТЗ» порушено:
- п.200.1, абз. в) п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями, діючими в період, що охоплений перевіркою), внаслідок чого в березні 2025 року завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в розмірі 236 321 гривень. 
На підставі висновків акта №352/32-00-07-13/05393116 від 29.05.2025 року Східним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків було винесено спірне податкове повідомлення-рішення від 27.06.2025 №000/403/32-00-07-13, яким ПАТ «Інтерпайп НТЗ» зменшено задекларовану суму бюджетного відшкодування ПДВ у податковій декларації за березень 2025 року у розмірі 236321 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням, ПАТ «Інтерпайп НТЗ» у порядку адміністративного оскарження звернулось до Державної податкової служби України зі скаргою на податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 27.06.2025 №000/403/32-00-07-13.
Державна податкова служба України рішенням від 28.08.2025 за №25034/6/99-00-06-01-03-06 скаргу залишила без задоволення, а податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 27.06.2025 №000/403/32-00-07-13 без змін. 
Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення відповідача-1 є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідачем-1 прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового Кодексу України (далі – ПК). Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.
Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. 
Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. 
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. 
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. 
За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. 
Відповідно до наведеного вище визначенні господарські операції пов`язані не з фактом підписання договорів, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України (далі - ПК).
Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання зобов`язаний заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень. 
Згідно з висновками відповідача, викладені в акті перевірки, про завищення позивачем сум податкового кредиту при декларуванні на суму ПДВ 236 321 грн вони ґрунтується на твердженнях про відображення позивачем в податковій звітності взаємовідносин з контрагентами при відсутності можливості їх здійснення (недостатня чисельність працюючих, відсутність (незначна наявність) основних засобів, відсутність технічної та матеріальної бази для виконання робіт/надання послуг, відсутність дозвільних документів (ліцензій, дозволи, тощо), неможливість виробництва ТМЦ, відсутність фактичних виробників по ланцюгу придбання/реалізації тощо), а саме з ТОВ «НВП ГОРН» за березень 2025 року на суму ПДВ 119 171,38 грн; ТОВ «ДПЗ «МІКОН» за березень 2025 року на суму ПДВ 11 623,92 грн; ТОВ «Техно Дом Монтаж» за березень 2025 року на суму ПДВ 105 526,00 грн, що призвело до завищення суми від`ємного значення що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Водночас, судом першої інстанції встановлено та знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи, наступні обставини. 
Так, позивач у письмовій формі уклав з ТОВ «Науково-виробниче підприємство ГОРН» договори купівлі-продажу № 25/0024 від 06.01.2025, №511180091 від 19.01.2018 з специфікаціями до них та щодо поставки позивачу протягом лютого 2024 року – лютого 2025 року шайб для вісей, медальйонів для буксових вузлів, пружин (далі – товар). 
За результатами виконання умов цього договору його сторонами складено відповідні документи, а саме: видаткові накладні №6,9,16,19,21,41,55,1,8; прибуткові ордери, товарно-транспортні накладні, експрес-накладні, платіжні доручення, сертифікати якості, які наведено в додатку №5.1 до акта перевірки. 
Крім того, позивач у письмовій формі уклав з ТОВ «ДПЗ «МІКОН» договір купівлі-продажу №24/2211 від 29.10.2024 зі специфікаціями щодо поставки позивачу підшипників та підшипникових «опор качения». 
За результатами виконання умов цього договору його сторонами складено відповідні документи, а саме: видаткові накладні: № 72 від 12.03.2025 року та № 73 від 13.03.2025 року, прибуткові ордери, товаро-транспортні накладні, платіжні доручення, гарантійні листи, сертифікати якості, які наведено в додатку №5.2 до акта перевірки.
Також, позивач у письмовій формі уклав з ТОВ «ТЕХНО ДОМ МОНТАЖ» договори підряду №25/0666 від 20.03.2025, №24/1939 від 12.09.2024, №24/2034 від 27.09.2024 щодо виконання контрагентом ремонтних роботи приміщень позивача: кімнати майстрів, кімнати для нарад, санвузлів.
За результатами виконання умов цього договору його сторонами складено відповідні документи, а саме: акти виконаних робіт КБ-2в від 02.12.2024 року на суму 189850,62 грн та 407129,47 грн, акт від 27.12.2024 року на суму 313758,12 грн, акт від 18.12.2024 року на суму 418414,70 грн, акт від 02.06.2025 року на суму 1031957,35 грн; платіжна інструкція від 27.03.2025 року № 2619 на суму 528000 грн, доручення, копії яких наявні в матеріалах справи. Вищевказані первинні документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність”.
Контролюючим органом не було надано до суду будь-яких заперечень щодо того, що всі податкові накладні, виписані вищевказаними контрагентами позивача, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, при цьому до них не наведено жодних зауважень.
Отже зазначені документи свідчать про наявність обставин здійснення позивачем господарської діяльності та судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про реальність спірних господарських операції між позивачем та зазначеними контрагентами за наслідками яких сформовано спірний податковий кредит, оскільки встановлені обставини справи свідчать про поставку товару, виконання робіт, оплату їх вартості, використання у власній господарській діяльності.
Також слід зазначити, що висновки про не підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами зроблені відповідачем лише на підставі баз даних контролюючого органу.
Жодних зауважень до складання первинної документації та/або відсутності чи недостатності поданих позивачем документів, акт перевірки не містить.
Водночас, слід зазначити, що будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і отримана з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.
Наведена правова позиція узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі №340/422/19. 
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерія оцінки реальності господарських операцій є безпідставним, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону
Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 31.07.2018 року у справі №817/1339/17.
Щодо доводів відповідача в обґрунтування своїх висновків, про відсутність сертифікатів походження товарів, колегія суддів зазначає, що такі сертифікати не є первинними документами бухгалтерського обліку у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», вони не містять в собі відомості про господарську операцію, не пов`язані з нарахуванням та сплатою податків та не можуть підтверджувати чи навпаки, в разі їх відсутності, спростовувати факт проведення господарських операцій. Згідно зі ст.83 ПК України, вони не входять до кола матеріалів, які є підставами для висновків під час перевірки, та у відповідності до ст.85 ПК України не обов`язкові для надання платником податків під час перевірки.
Також слід зазначити, що доводи відповідача про відсутність у контрагентів позивача трудових та матеріальних ресурсів для ведення господарської діяльності не спростовують обставин виконання зазначеними особами умов укладених ними договорів, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів). Крім того, відповідач не зазначає які саме ресурси на його думку є достатніми для цих підприємств для виконання господарської діяльності та чим це підтверджується. 
Крім того, відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов`язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів позивача, які на думку контролюючого органу недотримуються вимог податкового законодавства та мають «сумнівну ділову репутацію», фігурують у в ухвалах в межах кримінального провадження. 
Стаття 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.
Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.
Також слід зазначити, що відповідачами не надано суду вироків в рамках кримінального провадження, що стосуються позивача або його контрагентів та якіб свідчили про здійснення ними (посадовими особами підприємств) діяльності за рамками правового поля України та яка б стосувалася спірних господарських операцій позивача. 
Висновки акта перевірки на підставі яких прийнято оскаржені рішення також не ґрунтуються на наявності таких доказів і їх дослідження контролюючим органом, таке обґрунтування оскарженого рішення відповідач-1 зазначає лише в апеляційній скарзі. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним зазначити те, що згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 3 статті 3 КАС України визначено основні засади (принципи) адміністративного судочинства, серед яких диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Зазначене свідчить про те, що суд має право використовувати принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи лише на виконання завдань адміністративного судочинства, а саме з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а не задля допомоги суб`єкту владних повноважень в зборі додаткових доказів на додаткове обґрунтування правомірності його оскарженого рішення.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Між тим відповідачі зазначеного обов`язку не виконали.
Щодо доводів відповідача викладених в апеляційній скарзі, та які є аналогічні доводам викладеним у відзиві на позов, слід зазначити, що під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи сторін, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційній скарзі немає. 
Щодо множинних посилань відповідача-1, як на підтвердження обґрунтованості доводів апеляційної скарги на правові позиції Верховного Суду в інших справах слід зазначити, що висновки суду першої інстанції цим позиціям не протирічать.
Відносно інших доводів відповідача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для задоволення позову. 
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №160/28500/25 – без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 18 червня 2026 року.
Повне судове рішення складено 18 червня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов 

суддя В.А. Шальєва