ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 липня 2026 року  м. Чернівці Справа № 727/13656/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
заявник/боржник: ОСОБА_1 ,
стягувач: ОСОБА_2 , 
заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Танасійчук Н.М., 

ВСТАНОВИВ:
У березня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову у вказані справі.
Мотиви заяви зводяться до того, що наразі спір між сторонами вирішено по суті та постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, яка набрала законної сили та підлягає примусовому виконанню, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено визначити способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , шляхом: 1) вільного щоденного безперешкодного спілкування батька в телефонному режимі, в тому числі засобами відеов`язку, які доступні для користування дитині та/або його матері, з урахуванням розпорядку дня дитини та її зайнятості (навчання в закладах освіти (дошкільної освіти), відвідування гуртків секцій тощо), стану здоров`я та бажання дитини щодо часу спілкування, незалежно від місцезнаходження дитини; 2) у разі перебування батька за місцем тимчасового проживання дитини за кордоном України встановлено наступний графік зустрічей (побачень) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : кожного вівторка, четверга та суботи тривалістю не менше однієї години та не більше трьох годин (з урахуванням розпорядку дня дитини та її бажання) в місці проживання дитини з можливістю відвідування парків, скверів, культурних, розважальних та інших закладів дозвілля, без присутності матері. За Провадження №22-ц/822/1176/26

бажанням сина та за домовленістю між його батьками може бути погоджено додатковий час та порядок побачень батька з сином; 3) під час перебування дитини на території України встановити наступний графік зустрічей (побачень) батька та сина : - у кожну середу з 17:00 години до 20:00 години, першу суботу та третю неділю місяця з 13:00 години до 17:00 години за місцем проживання дитини з можливістю відвідування парків, скверів, культурних, розважальних та інших закладів дозвілля, без присутності матері дитини; - у другу суботу і неділю, четверту суботу і неділю місяця з 15:00 години суботи до 15:00 години неділі за місцем проживання батька без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; - під час літніх канікул з 01 по 15 липня та з 01 по 15 серпня за місцем проживання батька або визначеного батьком місця на території України, без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; - перших три дні осінніх, зимових та весняних канікул за місцем проживання батька або визначеного батьком місця на території України, без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; - вільного відвідування батьком дитячих, освітніх та розважальних заходів за участю сина за місцем проживання дитини; - у день народження дитини протягом 3 годин за місцем проживання дитини у визначений за погодженням між батьками час без присутності матері дитини.
При цьому, визначаючи ОСОБА_2 графік спілкувань та участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не вирішили питання щодо скасування вжитих за ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06 лютого 2025 року заходів забезпечення позову. Внаслідок цього, на даний час існує два рішення суду (ухвала від 06.02.2025 року, змінена постановою апеляційного суду та постанова апеляційного суду від 01.04.2025 року) по цивільній справі №727/13656/24, якими ОСОБА_2 визначено графіки спілкувань із сином, які по своїй суті відрізняються один від одного в частині способу спілкування батька з сином, тобто є суперечливими, і разом з цим підлягають примусовому виконанню.
Відтак, заходи забезпечення позову, а саме визначений судом графік спілкувань батька та сина на переконання ОСОБА_1 , є неактуальним, оскільки існує судове рішення, яким визначено графік спілкувань батька з дитиною, і таке рішення підлягає обов`язковому виконанню заявником.
На підставі наведеного просила заяву задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою суду заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.02.2025 року заходи забезпечення позову, яка була змінена постановою Чернівецького апеляційного суду від 01.04.2025 року у цивільній справі №727/13656/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт із одним із батьків.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішення ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд».
Вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 квітня 2026 року, якою залишено без змін постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року щодо застосування заходів забезпечення позову. У даній постанові Верховний Суд зазначив, що «Суд правильно врахував предмет спору, який виник між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку, що обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.».
Стверджує, що скасовуючи забезпечення позову, суд першої інстанції не встановив зникнення тих ризиків, які Верховний Суд визнав підставою для застосування забезпечення. Навпаки, після постанови Верховного Суду рішення продовжує не виконуватись, контакт між батьком та дитиною фактично не відновлений, боржник продовжує ухилятись, виконавче провадження триває, державним виконавцем складаються нові акти про невиконання рішення. 
Тобто, на момент скасування забезпечення позову існували чинні судові рішення, які прямо підтверджували триваюче невиконання ухвали про забезпечення позову.
Наголошує й на тому, що станом на теперішній час виконавчий лист за рішенням по суті судом не видано, а суддя Танасійчук Н.М. ігнорує заяви ОСОБА_2 , не відповідає у процесуальному порядку, не виносить ухвали про задоволення чи відмову у видачі виконавчого листа як того вимагає закон, а лише «відписується» заявнику листами, що унеможливлює Документ сформований в системі «Електронний суд» 14.05.2026 10 примусове виконання рішення по суті, а тому саме ухвала про забезпечення позову фактично залишалась єдиним реальним механізмом забезпечення контакту між батьком та дитиною.
За таких обставин скасування заходів забезпечення створює ситуацію фактичної відсутності будь-якого ефективного механізму виконання судового рішення та суперечить статтям 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі наведеного просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2026 року про скасування заходів забезпечення позову у справі №727/13656/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, а останні залишити в силі до повного виконання судового рішення у справі №727/13656/24.
Сторона заявника (боржника) у справі скористалася своїм правом на подання відзиву, у якому просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Мотивація ухвали побудована на тому, що на даний час існують два судові рішення, якими встановлено порядок спілкування батька ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 , зокрема ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.02.2025 року, яку наразі просить скасувати боржник ОСОБА_1 , та рішення цього ж суду від 9 липня 2025 року, яким по суті вирішено спір сторін з приводу порядку спілкування дитини з батьком.
Зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення вимог заяви ОСОБА_1 та скасування заходів забезпечення позову, оскільки існування одночасно двох актів рішення суду, яким остаточно визначено порядок спілкування з дитиною, та ухвали про забезпечення позову, яка встановлює інший (тимчасовий порядок) суперечить принципу правової визначеності та призводить до дублювання або конфлікту способів виконання судових рішень. Рішення суду по суті спору набрало законної сили і воно є обов`язковим до виконання (ст.129 -1 Конституції України), що виключає необхідність подальшої дії тимчасових заходів забезпечення позову, вжитих на стадії судового розгляду.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків, а в подальшому, а саме у лютому 2025 року подав до суду і заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , про забезпечення позову задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram» тричі на тиждень у дні погоджені між батьками дитини з 18 год по 18 год 30 хв. шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону. У решті відмовлено.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повідомити ОСОБА_2 місце перебування дитини скасовано. Заяву ОСОБА_2 у зазначеній частині задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомити ОСОБА_2 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року змінено в мотивувальній частині щодо зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити щоденне спілкування дитини.
Викладено абзац другий резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року у такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_1 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber. В решті залишено без змін.
Надалі, рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці 09 липня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено ОСОБА_2 наступний графік побачень з дитиною: – у першу і третю суботу та другу і четверту неділю місяця з 16:00 години до 20:00 години за місцем проживання дитини, в присутності матері дитини. – у день народження дитини протягом двох годин за місцем проживання дитини, в присутності матері дитини. Порядок виконання вищевизначеного способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини відстрочено на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном.
На час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном зобов`язано матір дитини ОСОБА_1 організувати щоденне спілкування дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 з 18:00 години до 19:00 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Змінено мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 липня 2025 року відповідно до її змісту.
Змінено резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 липня 2025 року, викладено її в наступній редакції:
«Визначити способи участі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом: 
1) вільного щоденного безперешкодного спілкування ОСОБА_2 в телефонному режимі, в тому числі засобами відеов`язку, які доступні для користування дитині та/або його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням розпорядку дня дитини та її зайнятості (навчання в закладах освіти (дошкільної освіти), відвідування гуртків секцій тощо), стану здоров`я та бажання дитини щодо часу спілкування, незалежно від місцезнаходження дитини;
2) у разі перебування ОСОБА_2 за місцем тимчасового проживання дитини за кордоном України встановити наступний графік зустрічей (побачень) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : кожного вівторка, четверга та суботи тривалістю не менше однієї години та не більше трьох годин (з урахуванням розпорядку дня дитини та її бажання) в місці проживання дитини з можливістю відвідування парків, скверів, культурних, розважальних та інших закладів дозвілля, без присутності матері. За бажанням сина та за домовленістю між його батьками може бути погоджено додатковий час та порядок побачень ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 ;
3) під час перебування дитини ОСОБА_4 на території України встановити наступний графік зустрічей (побачень) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : у кожну середу з 17:00 години до 20:00 години, першу суботу та третю неділю місяця з 13:00 години до 17:00 години за місцем проживання дитини з можливістю відвідування парків, скверів, культурних, розважальних та інших закладів дозвілля, без присутності матері дитини; у другу суботу і неділю, четверту суботу і неділю місяця з 15:00 години суботи до 15:00 години неділі за місцем проживання батька без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; під час літніх канікул з 01 по 15 липня та з 01 по 15 серпня за місцем проживання батька або визначеного батьком місця на території України, без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; перших три дні осінніх, зимових та весняних канікул за місцем проживання батька або визначеного батьком місця на території України, без присутності матері дитини з обов`язковим повернення дитини батьком до місця її проживання; вільного відвідування батьком дитячих, освітніх та розважальних заходів за участю ОСОБА_4 за місцем проживання дитини; у день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 протягом 3 годин за місцем проживання дитини у визначений за погодженням між батьками час без присутності матері дитини». Змінено розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 09 липня 2025 року в незміненій частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишено без змін.
Таким чином, спір у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків вирішено по суті. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з п.3, 10 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Забезпечуючи позов у даній справі суд першої інстанції виходив з того, що батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з ним, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно до ч.7, 9 цієї статті у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішення спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриття провадження у справі.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Аналіз зазначених правових норм дає можливість суду дійти висновку про те, що підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо.
Колегія суддів також звертає увагу й на те, що Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Так, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 521/19246/20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Повертаючись до обставин цієї справи суд першої інстанції вірно встановив обставину, що на час розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову існують два судові рішення, якими встановлено порядок спілкування батька ОСОБА_2 із сином ОСОБА_3 , а саме: ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року, яка змінена постановою Чернівецького апеляційного суду 01 квітня 2025 року, та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 липня 2025 року, яке змінено постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року – по суті спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Тобто, спір ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків вирішено остаточно, а отже з ухваленням на користь позивача судового рішення по суті спору ухвала суду від 06 лютого 2025 року, якою було забезпечено позов ОСОБА_2 , досягла тієї правової мети, задля якої застосовувалися забезпечувальні заходи (ухвалення рішення по суті спору), зокрема запобігання порушенню прав позивача.
Посилання ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції через неправомірні дії судді ігноруються заяви про видачу виконавчого листа не впливають на вирішення питання щодо скасування заходів забезпечення позову, оскільки процесуальний закон прямо вказує, що у такому випадку заходи забезпечення позову мають бути скасовані у відповідному судовому рішенні.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не має.
Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.149, 150, 158, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк