Справа № 766/757/26
н/п 2/766/7548/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Майдан С.І.
за участю секретаря Кирпиченко І.А.,
представника відповідача Токаленко В.М. ( в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що 24.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» (далі – Банк) з метою отримання банківських послуг. 24.05.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501323309 відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі – Угода). Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком. Банк прийняв пропозицію відповідача та підписав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту. Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано відповідачем. 24.05.2021 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір - оферта на укладання угоди про надання кредиту № 501323309, із наступними основними умова: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 43 660,00 грн.; процентна ставка – 20,99% річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; опис послуги – надання споживного кредиту грошових коштів, що надаються Банком Позичальнику на споживчі цілі на строк та під процент визначений угодою про надання споживчого кредиту, що укладається між Банком та Позичальником на підставі Договору та відповідно до його вимог та надання Банком послуг Позичальнику з обслуговування кредитної картки у вигляді відновлювальної кредитної лінії, протягом строку дії якої після повернення наданого Позичальнику кредиту або його частини Банк здійснює подальше кредитування Позичальника у межах її ліміту шляхом надання траншів; дата повернення кредиту – 24.05.2026 року; порядок повернення кредиту – частинами згідно із графіком платежів (додаток № 1 до угоди); для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит відповідно до узгоджених умов. Проте, позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним. Загальна заборгованість згідно з угодою № 501323309 від 24.05.2021 року становить 104 820,14 грн, з яких: 38 138,53 грн. – за кредитом; 28 930,26 грн. – по відсотках; 37 751,35 грн. – по комісії. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 104 820,14 грн та вирішити питання по стягнення судових витрат.
Ухвалою суду від 29.01.2026 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
22.03.2026 року представником відповідача Токаленко В.М. надано до суду відзив на позовну заяву, сформований в системі «Електронний суд», в якому просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що в матеріалах справи відсутні належні докази укладення між сторонами кредитного договору у письмовій формі. До матеріалів справи подано Оферту на укладання Угоди про надання кредиту № 501323309, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на вебсайті банку. Однак цей Договір відповідачем не підписувався, а до матеріалів справи його редакція, що діяла на момент підписання заяви, не надана. Таким чином, неможливо встановити, з якою саме редакцією договору та з якими умовами банківського обслуговування відповідач була ознайомлена та погодилась. Посилання банка на Паспорт споживчого кредиту також не підтверджує факт укладення кредитного договору. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» паспорт споживчого кредиту є документом інформаційного характеру, який надається споживачу до укладення договору з метою ознайомлення з можливими умовами кредитування. Такий документ не встановлює цивільно правових зобов`язань між сторонами і не може підтверджувати факт укладення кредитного договору. Отже, надані банком Оферта на укладання угоди про надання кредиту, паспорт споживчого кредиту, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», не є належними та достатніми доказами укладення між сторонами кредитного договору на умовах, на які посилається банк. Передставник відповідача також зазначив, що у процесі укладення договору відповідачу не було надано повної, достовірної та своєчасної інформації щодо всіх істотних умов кредитування, та як споживач банківських послуг, не була належним чином поінформована про всі істотні умови кредитування, реальну вартість кредиту та всі платежі, які підлягають сплаті, що свідчить про недотримання банком вимог законодавства про захист прав споживачів та принципів добросовісності при укладенні договору. На думку сторони відповідача, наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправомірним, зокрема, нарахування комісії в розмірі 37 751 грн. 35 коп., суперечить вимогам законодавства про споживче кредитування та правовим висновкам Верховного Суду. Також, представник відповідача зауважила, що протягом усього періоду користування кредитними коштами відповідач сумлінно виконувала взяті на себе зобов`язання, своєчасно здійснювала платежі на погашення заборгованості та жодного разу не ухилялася від виконання умов договору. Факт належного виконання відповідачем зобов`язань підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, у якому відображено регулярне та своєчасне внесення платежів. Після запровадження воєнного стану та встановлені законодавством обмеження щодо нарахування штрафних санкцій, позивач продовжив здійснювати нарахування щомісячних платежів, комісій та інших обов`язкових платежів за кредитною карткою. Крім того, сторона відповідача вважає, що позивчаем пропущний строк позовоної давності на звернення до суді, та у випадку, якщо суд дійде до висновку, що наявні підстави для задоволення позову, вважає за необхідне застосувати позовну давність. Підстави для стягнення витрат на правничу допомогу необґрунтовані належним чином.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що відповідачка дійсно 24.05.2021 року зверталася до банку з метою отримання банківських послуг, з пропозицією укласти угоду про надання банківських послуг. Відповідач не оспорює, що нею була підписана оферта, вона отримала кредитні кошти та користувалася ними. Проте, відповідач вважає, що при підписанні угоди з нею не були узгоджені усі істотні умови. Також, зазначила, що нею фактично була отримана сума кредиту у розмірі 37 000,00 грн, та при видачі кредитних коштів банком була нарахована страховка на суму кредиту, та вказана сума кредиту становить 43,600,00 грн.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час і місце судового засідання в установленому законом порядку. 
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 24.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» (далі – Банк) з метою отримання банківських послуг.
24.05.2021 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501323309 відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі – Угода). Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком. Банк прийняв пропозицію відповідача та підписав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту. Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано відповідачем.
У Додатку № 1 до угоди cторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. 
Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
24.05.2021 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір - оферта на укладання угоди про надання кредиту № 501323309, із наступними основними умова: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 43 660,00 грн.; процентна ставка – 20,99% річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; опис послуги – надання споживного кредиту грошових коштів, що надаються Банком Позичальнику на споживчі цілі на строк та під процент визначений угодою про надання споживчого кредиту, що укладається між Банком та Позичальником на підставі Договору та відповідно до його вимог та надання Банком послуг Позичальнику з обслуговування кредитної картки у вигляді відновлювальної кредитної лінії, протягом строку дії якої після повернення наданого Позичальнику кредиту або його частини Банк здійснює подальше кредитування Позичальника у межах її ліміту шляхом надання траншів; дата повернення кредиту – 24.05.2026 року; порядок повернення кредиту – частинами згідно із графіком платежів (додаток № 1 до угоди); для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку.
Власним підписом позичальник підтвердив, що він ознайомлений зі всією інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування; а також, що він отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за договором. 
Сторони також узгодили, що всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані Угодою, регулюються Договором про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку: www.alfabank.ua.
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
Банк взяті відповідно до Угоди на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти у рорзмірі 43 660,00 грн, про що свідчить меморіальний ордер № 279538840 від 24.05.2021 року, якими відповідач активно користувався та здійснювала повернення кредитних коштів, про що свідчить надана позивачем виписка по рахунку за період з 24.05.2021 по 06.10.2025 року.
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Проте, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав.
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання, станом на 06.10.2025 року загальна заборгованість за кредитним договором № 501323309 від 24.05.2021 року становить 104 820,14 грн, з яких: 38 138,53 грн. – за кредитом; 28 930,26 грн. – по відсотках; 37 751,35 грн – комісія.
Надіні позивачем виписки по рахунку відповідача за кредитним договором є належними та допустими доказами щодо заявленої позивачем заборгованості. 
Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідачем заявлені позовоні вимоги не визнаються. Так, у відзиві на позов представником відповідача зазначено, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг за надання кредиту і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору.
Суд не бере до уваги твердження сторони відповідача, що Оферта на укладання угоди про надання кредиту, паспорт споживчого кредиту, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», не є належними та достатніми доказами укладення між сторонами кредитного договору на умовах, оскільки вказані документи, які були досліджені судом, містять усі істотні умови кредитування та погодженні сторонами. 
В свою чергу, факт отримання коштів стороною відповідача не оспорювався, при цьому відповідач користувався кредитними коштами та здійснював відповідні операції щодо поповнення рахунку. Відповідач лише заперечував заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором, а згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Крім того, стороною відповідача у відзиві на позов зазначалося, що відповідачем вчинялися дії щодо здійснення платежів на погашення заборгованості, що свідчить про усвідомлення відповідачем наявності боргового зобов`язання перед позивачем.
А тому, доводи сторони відповідача щодо неналежності та недопустимості наданих доказів позивачем є хибними та не приймаються до уваги.
Суд погоджується з вимогою позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 38 138,53 грн.
Щодо стягнення відсотків.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 викладено правовий висновок, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу
Зі зімісту укладеної між сторонами угоди про надання кредиту № 501323309 від 24.05.2021 року вбачається, що сторони угодили фіксовану процентну ставку у розмірі 20,99 % річних за користування кредитними коштами.
Таким чином, кредитором були правомірно нараховані проценти за коористування позичальником кредитних коштів у розмірі 28 930,26 грн, та є платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах.
Тому, заявлена позивачем вимога в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає задоволенню у суммі 28 930,26 грн.
Проте, відповідач не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем.
При цьому незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові у повному обсязі. 
Факт укладення кредитного договору належним чином підтверджено доказами, наданими позивачем та не оспорюється відповідачем. 
Згідно зі ст.1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем, всупереч положенням ст.12,81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх зобов`язань та спростування вимог позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 38 138,53 грн та відсотки за користування кредитом у розмірі 28 930,26 грн, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на що підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача.
Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховані 37 751,35 грн комісії, які просить стягнути з відповідача. Також, відповідно до даного розрахунку відповідачем у період з 24.05.2021 по 24.01.2022 року була сплачена комісія у розмірі 873,20 грн щомісячно, яка становить у загальному розмірі 7858,80 грн.
Так, зі змісту оферти від 24.05.2021 року, укладеної між сторонами, вбачається що вона містить послугу з розрахунково касового обслуговування, а саме: встановлена комісійна винагорода за обслуговування Кредиту в розмірі 2 %.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. 
Ч. 2 ст. 8 та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають сплату комісії за надання кредиту, а передбачають сплату комісії пов`язану з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) Велика Палата дійшла висновку щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Відповідно до частини 1, 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року N 2121-III відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Суд приходить до висновку, що нарахована позивачем комісія РКО у розмірі 37 751,35 грн та сплачена відповідачем у розмірі 7858,80 грн, у загальному розмірі 45610,15 грн, є безпідставно нарахованою та підлягає відрахуванню з загальної суми заборгованості.
Разом із тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом 21.01.2026 року.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж в сумі 2 285 грн. було здійснено відповідачем 21.02.2022 року.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Отже, до вимог позивача не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.
30.03.2020 Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.
Зокрема, пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину.
Крім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України зазначено, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України позивачем повідомлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені і які очікує понести позивач в зв`язку із розглядом справи становить - сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн; та витрат на правову допомогу у розмірі 8 828,38 грн.
Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ч.1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Для надання професійної правничої допомоги АТ «Сенс Банк» звернулось до Адвокатського об`єднання «СмартЛекс», про що укладено Договір про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції пр озахист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 910/7032/17.
Схожа позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 910/13060/21, у якій вказано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання сторін від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів юридичних осіб.
Відтак, питання розподілу судових витрат не є вимогою позову, яка направлена на захист порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах третій - п`ятій статті 141 ЦПК України.
При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.
До подібного правового висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21.
На підтвердження вказаних витрат позивачем суду надано довіреність № 023782/75 від 03.02.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та договір про надання послуг № 1006 від 28 січня 2025 року, укладений між АТ «Сенс Банк» та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс».
Згідно п. 1.1. Договору, замовник замовляє, а виконавець зобов`язується надати послуги, які полягають у здійсненні від імені та в інтересах замовника юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, які виникли внаслідок невиконання/неналежного виконання такими боржниками кредитних договорів, договорів позики, інших угод, які забезпечені заставою та /або спонуканню їх до погашення такої заборгованості, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.
Згідно з п. 3.1. Договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду – 375,00 грн; за отримання рішення суду – 225,00 грн; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника – 7,85 %. Витрати позивача на професійну правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи за цією позовною заявою, становлять 8 828,38 грн.
Між тим, доказів на підтвердження прийняття реєстру боржників на підставі акту приймання-передачі та акту приймання-передачі справ з реєстром боржників погодженими формами, викладених у Додатках №1,2,3 до Договору, як то передбачено умовами Договору матеріли справи не містять.
Також, не містять матеріли справи і доказів на підтвердження того, що адвокат Цимбал В.І., який представляв інтереси АТ «Сенс - Банк», має відношення до Адвокатського об`єднання «СмартЛекс», з яким укладено Договір про надання послуг.
За таких обставин, витрати на професійну правничу допомогу, які просить стягнути позивач з відповідача не знайшли свого підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову за змістом позовної заяви становила 104820,14 грн.
Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково на загальну суму – 59209,99 грн. 
З урахуванням наведеного, частка задоволених позовних вимог від загальної ціни позову становить 59209,99 грн:10820,14 грн (0,5648).
Відповідно, пропорційний розмір витрат, понесених позивачем на сплату судового збору становить у розмірі 1503,72 грн.
З підстав викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1503,72 грн.
Керуючись ст.ст.12,76,77,78,79,80,81, 141, 211, 223, 263,265,285,289 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 509,526,530,546,610, 611,625,628,1048, 1049,1054 ЦК України, суд,-
вирішив:
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 100; Код ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за угодою про надання кредиту № 501323309 від 24.05.2021 року у розмірі 59209,99 грн станом на 06.10.2025 року.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 100; Код ЄДРПОУ 23494714) витрати, понесені по сплаті судового збору у розмірі 1503,72 грн.
В решті вимог щодо стягнення комісії у розмірі 45610,15 грн та судових витрат на професійну правничу допомогуу розмірі 8828,38 грн відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: http://ksm.ks.court.gov.ua. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12.06.2026 року.

Суддя	С. І. Майдан