Дата документу 08.06.2026
Справа № 334/2830/26
Провадження № 2/334/2629/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючої судді Філіпової І. М., 
секретаря Мандик М. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
26.03.2026 року до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя звернулося ТОВ «Він Фінанс» з позовом до ОСОБА_1 , в якій позивач просить поновити строк позовної давності для подання позову, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №196883 від 19.06.2018 року у загальному розмірі 19258,21 грн. з яких: сума заборгованості 14715,00 грн, суми інфляційних втрат 3217,65 грн, сума 3 відсотків річних 1325,56 грн. 
В обґрунтування позову зазначено, що 25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 
19.06.2018 року між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір №196883 про надання фінансового кредиту, який був укладений в електронній формі відповідно до закону України «Про електрону комерцію».
Відповідно до індивідуальної частини договору №196883 ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу кредит у сумі 3500,00 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти у розмірі 3500,00 грн, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позиви та сплати пені та комісії, внаслідок чого виникла заборгованість перед новим кредитором - ТОВ «Він Фінанс».
Згідно розрахунку, який був складений на дату укладення договору відступлення прав вимоги №1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості складає 14715,00 грн, з яких: сума основного боргу 3500,00 грн, сума боргу за процентами 1890,00 грн, сума боргу за пенею та штрафами 9325,00 грн.
12.04.2018 року між ТОВ «Авентус» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 
Відповідно до п. 2.2 договору факторингу, окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 
31.10.2018 року було укладено додаткову угоду №7 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №8 від 31.10.2018 року, що на умовах вказаного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до відповідача за договором фінансового кредиту 196883 від 19.06.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Також, позивач, посилаючись на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача три відсотки річних у сумі 1325,56 грн та інфляційні втрати у розмірі 3217,65 грн за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. 
Крім того, позивач вказує, що карантинні обмеження та введення воєнного стану є об`єктивними та поважними причинами пропуску позовної давності. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, у позовній заяві просив проводити судове засідання без участі представника позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. 
Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. 
19.06.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №196883 про надання фінансового кредиту.
Відповідно до індивідуальної частини вказаного договору (п. 1.1 - 1.5): Товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 3500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом 0,01 від суми кредиту за кожен день користування кредитом (3,65 відсотків річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.4 договору. Сукупна вартість кредиту складає 100,30 відсотків від суми кредиту або 3510,50 грн, та включає у себе відсотки за користування кредитом 0,30 відсотків від суми кредиту або 10,50 грн. Строк кредитування 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань. Кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський рахунок клієнта.
Згідно п. 1.7 договору невід`ємною частиною договору є Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Авентус Україна», які розмішені на сайті www.creditplus. Підписуючи вказаний договір, клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. 
У випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити Товариству пеню у розмірі 3 відсотків від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з 4-го дня прострочення. Строк нарахування не може перевищувати 90 днів. На 4-день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн; на 30-й день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300,00 грн, на 90-й день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500,00 грн. 
Згідно довідки ТОВ «Авентус Україна», підписання договору зі сторони позичальника відбулося за допомогою електронного підпису, що створеним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на стороні Товариства на направлено позичальнику на номер мобільного телефону, повідомленому останнім Товариству відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»: одноразовий ідентифікатор А105754, фінансовий номер телефону НОМЕР_1 . 
Згідно копії протоколу №1706 від 25.07.2024 року загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Даовіра та Гарантія», прийнято рішення про зміну назви товариства на нову - «Він Фінанс».
12.04.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Фінанс» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, визначені у відповідних реєстрах вимоги, а фактор зобов`язується прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до п. 2.2 договору факторингу, у випадку укладення сторонами більше ніж одного реєстру прав вимог, кожен наступний реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не замінює попередній. 
Згідно копії додаткової угоди б/н до договору факторингу №1 від 12.04.2018 року, сторонами прийнято рішення викласти п. 8.2 договору в новій редакції: строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31.12.2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. 
Згідно копії додаткової угоди №7 до договору факторингу №1 від 12.04.2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Фінанс» та ТОВ «Авентус Україна», сторони домовилися викласти п. 3.1.1, п. 3.1.2 договору у новій редакції: фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному реєстрі прав вимог окремо, та складає 26 відсотків від основної заборгованості (тіло кредиту); фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог, сплачується фактором п`ятьма платежами.
Відповідно до реєстру прав вимоги №8 від 31.10.2018 року, на виконання договору факторингу №1 від 12.04.2018 року, ТОВ «ФК «Довіра та Фінанс» та ТОВ «Авентус Україна» підписали цей реєстр, що на умовах договору клієнт відступає факторові наступні права вимоги - під номером 322, зазначений договір №196883 від 19.06.2018 року, ОСОБА_1 , 3500,00 грн - сума основного боргу, 1890,00 грн - відсотки.
Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За статтями 512,514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно розрахунку заборгованості за договором №196883 від 19.06.2018 станом на дату відступлення права вимоги, здійсненим первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна», сума заборгованості складала 14715,00 грн, з яких 3500,00 грн основний борг, 1890,00 грн проценти, 9325,00 суму боргу за пенею та штрафами. 
Проте вказаний розрахунок суперечить реєстру прав вимоги від 31.10.2018 року, відповідно до якого позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 за договором №196883 від 19.06.2018 року у сумі 5390,00 грн, що складається з основної суми боргу - 3500,00 грн, відсотків - 1890,00 грн.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сума заборгованості складає 5390,00 грн, а сума штрафів та пені належним чином позивачем не доведено, оскільки відсутній відповідний розрахунок вказаних сум. 
Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексуУкраїни).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вище наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
В разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду №903/602/24 від 02.07.2025 року.
Враховуючи, що строк дії договору №196883 30 днів (п. 1.4 договору), то строк повернення грошових коштів настав 19.07.2018 року, тому відповідно станом на 02.04.2020 року, позовна давність за вимогами позивача не спливла. 
У позовній заяві позивач здійснив розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, враховуючи часткове задоволення позовних вимог судом, сума стягнення має складати: 5390,00 грн - сума заборгованості, 1178,60 грн - інфляційних втрат, 485,54 грн - три відсотки річних, а всього 7054,14 грн. 
Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 7054,14 грн. 
Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України враховуючи, що позов задоволено частково, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати пропорційно до задоволених вимог.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий й збір у розмірі 2422,40 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 975,22 грн.
22.03.2024року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» було укладено договір №33 про надання правової допомоги, договір укладений на строк до 14.02.2025 року.
22.03.2024 року між позивачем та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» було укладено додаткову угоду до договору №33 від 22.03.2024 року, відповідно о якого п. 1 договору доповнити п. 1.2 наступного змісту - адвокатське бюро зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Згідно копії детального опису робіт, виконаних адвокатом, копії акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 12.02.2026 року, позивачу були надана послуг з підготовки позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості, вартість наданих послуг - 5000,00 грн.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені не в повному обсязі, суд вважає, що понесені витрати позивачем на правову допомогу також підлягають зменшенню.
Керуючись ст.ст. 526, 554, 611, 612, 625, 634, 1049, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263, 265, 280-285 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» заборгованість за договором №196883 від 19.06.2018 року в розмірі 7054 грн 14 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» судові витрати у виді судового збору у розмірі 975 грн 22 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн 00 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віе Фінанс», юридична адреса: м. Київ, вул. І. Сікорського, буд.8, код ЄДРПОУ 38750239;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Філіпова І. М.