УХВАЛА

24 червня 2026 року
м. Київ

справа №380/12567/25
адміністративне провадження №К/990/25727/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Скречко Марта-Марія Андріївна, на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та дій, спонукання до вчинення дій, стягнення коштів,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 , скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - відповідач 1, ОАСК), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2, ДСА України), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ОАСК щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 25.12.2024 по 31.03.2025 включно з урахуванням всіх належних надбавок, доплат та з врахуванням регіонального коефіцієнту;
- стягнути з ОАСК на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 25.12.2024 по 31.03.2025 включно у розмірі 500624,40 грн з урахуванням всіх належних доплат, надбавок регіонального коефіцієнту, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди;
- визнати протиправною бездіяльність ОАСК щодо неоформлення та невидачі ОСОБА_1 наказу про звільнення з посади судді на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді ОАСК у зв`язку з поданням заяви про відставку» № 674/0/15-2;
- зобов`язати ОАСК в особі голови або виконуючого обов`язки голови суду оформити та видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді ОАСК у зв`язку з поданням заяви про відставку» № 674/0/15-2 із зазначенням про виплату вихідної допомоги в розмірі 3 (трьох) місячних суддівських винагород за останньою посадою;
- стягнути з ОАСК на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 3 (трьох) місячних суддівських винагород за останньою посадою в розмірі 461126,40 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо оформлення та видачі позивачу наказу про відрахування зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді ОАСК у зв`язку з поданням заяви про відставку» № 674/0/15-2;
- зобов`язано ОАСК, від імені якого діє голова суду (виконуючий обов`язки голови суду), видати на підставі пункту 4 частини першої статті 24 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» наказ про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01.04.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді ОАСК у зв`язку з поданням заяви про відставку» № 674/0/15-2;
- визнано протиправною відмову відповідача-1 видати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді, та розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, згідно з Порядком № 3-1;
- зобов`язано ОАСК оформити та видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, згідно з Порядком 3-1;
- визнано протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати позивачу суддівської винагороди за період з 25.12.2024 по 31.03.2025;
- стягнуто за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 25.12.2024 по 31.03.2025 у сумі 203 419,40 грн, що визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів;
- стягнуто за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, на користь позивача вихідну допомогу у сумі 189 180 грн, що визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.
Рішення в частині виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 заяву представника позивача Скречко М-М.А. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ОАСК витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000, 00 грн. У задоволенні інших вимог про стягнення судових витрат - відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2025 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОАСК залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 у справі № 380/12567/25 залишено без змін.
Не погодившись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Скречко М-М.А., звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Так, приписами пунктів 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У касаційній скарзі як на підстави для касаційного оскарження судових рішень скаржник вказує на пункти 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує про необхідність відступлення від висновку щодо застосування частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеного у постановах Верховного Суду від 13.05.2022 у справі №160/170/20 та від 11.06.2024 у справі № 380/2696/21 про те, що суддя, який фактично не здійснює правосуддя, не має права на надбавку за вислугу років, навіть попри те, що не від його волі залежать підстави нездійснення своїх повноважень (як то незаконне звільнення з посади) та аналогічного висновку в аспекті включення до сум обрахунку надбавок за перебування на адміністративній посаді, за науковий ступінь та за доступ до державної таємниці.
Норма пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України регламентує, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, повинна обґрунтувати необхідність відступу від висновку Верховного Суду застосованого судом, про що прямо вказано і в абзаці 3 пункту 4 частини другої статті 330 КАС України.
Так, у випадку посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, яку неправильно застосовано судами першої та апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити та вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
У контексті наведеного Суд звертає увагу, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто у касаційній скарзі заявник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Суд наголошує, що положення пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо така особа, яка звернулась з касаційною скаргою вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях.
Відкриття касаційного провадження на цій підставі можливе у тому випадку, коли особа яка подає касаційну скаргу доведе, що висновок, який викладений у постанові Верховного Суду, не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню конкретної норми. 
Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.05.2022 у справі № 160/170/20 та від 11.06.2024 у справі № 380/2696/21, скаржник просить виснувати, що суддя, який фактично не здійснює правосуддя з незалежних від його волі обставин має право на доплати до посадового окладу (за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь та роботу, що передбачає доступ до державної таємниці).
Разом тим, скаржник наголошує, що правовідносини у вказаних справах та у справі, що розглядається, не є подібними та що помилково застосовані судом апеляційної інстанції висновки суду касаційної інстанції. 
Так позивач зауважує, що предметом розгляду у справі № 380/2696/21 було оскарження наказу про відрахування із займаної посади голови суду та виплата суддівської винагороди за весь час незаконного усунення від професійної діяльності судді. У справі № 160/170/20 предметом розгляду була невиплата суддівської винагороди за час вимушеного прогулу у зв`язку з поновленням на роботі.
Суд звертає увагу скаржника на суперечливість таких доводів, позаяк скаржник вказує про неподібність правовідносин у цій справі № 380/12567/25 та у справах № 160/170/20 та № 380/2696/21, від висновків Верховного Суду у яких просить відступити, і одночасно стверджує про помилковість застосування у цій справі № 380/12567/25 таких висновків Верховного Суду.
Поряд із цим, обов`язковою умовою для відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права є подібність умов її застосування з огляду на конкретні обставини справи та позиції сторін у справі. Висновок, який викладено у постанові Верховного Суду, і висновок, який, на переконання заявника, має бути здійснений за результатами відступу від правової позиції, повинен стосуватися одних і тих самих норм права (їх сукупності) в ідентичних редакціях.
За таких обставин Суд зауважує про відсутність належного обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку, застосованого до спірних правовідносин, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, та наявності обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для оскарження судових рішень у касаційному порядку на цій підставі.
Доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій щодо обрахунку належних до виплати позивачу сум суддівської винагороди та розміру вихідної допомоги, що не є належним обґрунтуванням пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України щодо наявності підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у наведених вище постановах.
За таких підстав, Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не обґрунтував необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а відтак і підстав касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України не встановлено.
Поряд із цим, на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень автор касаційної скарги посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її позивачем/відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Обґрунтовуючи необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі нездійснення суддею правосуддя з незалежних від нього причин - у зв`язку з ліквідацією суду, до штату якого включений такий суддя, скаржник просить сформувати висновок про те, чи має право суддя, який не здійснює правосуддя, з незалежних від нього причин (у зв`язку з ліквідацією суду, у штаті якого він знаходиться), на отримання доплат до посадового окладу за: вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь та роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Скаржник стверджує про те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу.
У цьому контексті варто зауважити, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях вказали, що Верховний Суд у постанові від 13.05.2022 у справі № 160/170/20 виклав правову позицію, згідно якої суддя, який фактично не здійснює правосуддя не має права на надбавку за вислугу років, навіть попри те, що не від його волі залежать підстави нездійснення своїх повноважень (як то незаконне звільнення з посади). До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у аспекті включення до сум обрахунку надбавок за перебування на адміністративній посаді, за науковий ступінь та за доступ до державної таємниці.
З таких обставин доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначеної правової норми та, відповідно, потреби у висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та наполяганні на переоцінці доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Крім того предметом касаційного оскарження скаржник визначив і додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2026, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2026.
Верховний Суд зазначає, що оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті, оскільки вирішує питання, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом, та які безпосередньо пов`язані із вимогами адміністративного позову.
При вирішенні питання про можливість відкриття касаційного провадження за скаргою на додаткове судове рішення вирішальним є питання можливості касаційного оскарження судового рішення по суті позовних вимог.
Автор касаційної скарги наводить доводи про те, що висновок суду першої інстанції про те, що розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн не є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг є помилковим та не відповідаєм фактичним обставинам справи.
Між тим відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Однак скаржник не зазначає підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертої статті 328 КАС України у контексті оскарження додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2026, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2026.
Доводи касаційної скарги зводяться до встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що авторка касації не продемонструвала наявності обставин, які, за положеннями КАС України, могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи. 
Керуючись статтями 248, 329-332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Скречко Марта-Марія Андріївна, на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправною бездіяльності та дій, спонукання до вчинення дій, стягнення коштів - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк ,
В.М.Соколов 
Судді Верховного Суду