ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/35716/24
адміністративне провадження № К/990/10644/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 420/35716/24 
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Шкоди Віри Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року (суддя-доповідач - Бітов А.І., судді: Лук`янчук О.В., Ступакової І.Г.)
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якому просив:
- визнати бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо неперерахування та виплати йому у додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 (далі - Постанова №168) у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах та 30000 грн у період здійснення зазначених заходів з 5 червня 2022 року по 20 квітня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду, передбачену Постановою №168 у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах та 30000 грн у період здійснення зазначених заходів з 5 червня 2022 року по 20 квітня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 залишено без руху. Надано позивачу десять днів з дня отримання копії ухвали для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку.
Позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропуску строку звернення до суду, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернуто позивачеві.
За висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з позовними вимогами щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 5 червня 2022 року по 20 квітня 2023 року з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю (надалі - КЗпП України) у редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (надалі - Закон № 2352-IX).
Суди попередніх інстанцій установили, що позивача 20 квітня 2023 року звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20 квітня 2023 року наказом від 20 квітня 2023 року №115, та, відповідно здійснено остаточний розрахунок. Тобто, позивач при звільненні був обізнаний про розмір виплаченого грошового забезпечення.
Крім того, суди попередніх інстанцій вказали, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, виплачується щомісячно на картковий рахунок військовослужбовця, а тому про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди позивач повинен був дізнатися при отриманні грошового забезпечення за місяці в спірні періоди.
Суди визнали необґрунтованими посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався лише після отримання листа відповідача на запит, зазначивши, що отримання вказаного листа не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли останній почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Отож суди виснували, що підставою пропуску строку слугувала саме пасивна поведінка позивача, а підстави пропуску строку є суб`єктивними, у зв`язку з чим заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволенню не підлягає, а позов підлягає поверненню.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог касаційної скарги її автор посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували до спірних правовідносин частину першу статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX. На переконання скаржника, судами попередніх інстанцій не враховано рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, згідно з яким у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
У світлі цих доводів касатор посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 4 квітня 2023 року у справі № 640/8348/21, згідно з якими спір в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.
Окрім того, касатор зазначає, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження належить до дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими та мають здійснюватися з наведенням належних і достатніх підстав. Однією з таких підстав, зокрема, може бути неповідомлення особи органами влади про прийняті у її справі рішення. З огляду на те, що позивачу фактично стало відомо про обставини, які він вважає порушенням свого права, лише після 18 серпня 2024 року, а саме після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 № 0666/35/5612 від 10 серпня 2024 року, на переконання скаржника, строк звернення до суду із позовною заявою ним дотримано.
Узагальнюючи підстави касаційного оскарження, автор касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Ухвалою від 31 березня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
2 квітня 2025 року від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив, у якому відповідач просить Суд відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви ОСОБА_1 та посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, відповідно до яких у зв`язку з набранням чинності 19 липня 2022 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-IX, після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі щодо стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Ухвалою від 30 квітня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Спір у цій справі виник у зв`язку із протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо обчислення та виплати йому грошового забезпечення у період із 5 червня 2022 року по 20 квітня 2023 року.
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк, і цей строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведеної правової позиції Верховного Суду та надалі зауважує таке.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Повертаючи позовну заяву, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач, звернувшись у листопаді 2024 року до суду з вимогами, зміст яких охоплює період до 19 липня 2022 року та після цієї дати, зокрема до квітня 2023 року, пропустив встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тримісячний строк звернення до суду, при цьому поважних та об`єктивних причин для його поновлення не навів.
Водночас позивач уважає, що таке правозастосування судами попередніх інстанцій є неправильним, оскільки ним не враховано у спірних правовідносинах рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, згідно з яким у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
У світлі надання оцінки висновку, який сформований судами в оскаржуваних рішеннях, і доводам сторін, колегія суддів зазначає, що з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23, у рамках якої сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати
У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином суди попередніх інстанцій у цій справі, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, повинні були визначити момент, коли позивач набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум, потім спірний період (із 5 червня 2022 року до 20 квітня 2023 року) умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом №2352-IX (19 липня 2022 року) та після цього, визначитися, в якій частині спір належить розглянути по суті позовних вимог, а в якій слід застосувати наслідки порушення строку звернення до суду, якщо вважатиме, що для цього є правові підстави.
Отже, Верховний Суд уважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про застосування до спірних правовідносин за період із 5 червня 2022 року до 18 липня 2022 року редакції статті 233 КЗпП, чинної на момент звернення позивача до суду із позовом, що виключає повернення позовної заяви в частині позовних вимог за наведений період.
Щодо позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року, то Суд вважає за необхідне зазначити, що ураховуючи щомісячний характер нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, правовідносини щодо невиплати сум грошового забезпечення позивача за період із 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року регулюються приписами частини першої статті 233 КЗпП України (була чинна в спірний період), яка початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Суд зауважує, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 карантин, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, скасовано 30 червня 2023 року.
Для обчислення строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, обставина завершення карантину підлягає обов`язковому врахуванню, проте ключовим для визначення початку відліку строку є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (частина перша), або день отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні (частина друга).
Суд попередніх інстанцій обчислення строку звернення позивача до суду у цій справі, зокрема в частині вимог із 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року пов`язували із моментом, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права та вважав, що про факт нарахування та виплати грошового забезпечення в не належному, на думку позивача, розмірі позивачу могло бути відомо з моменту фактичного отримання на свій рахунок відповідного грошового забезпечення у спірний період.
На противагу таким висновкам позивач указує, що звернувся до суду в межах тримісячного строку з моменту, коли йому стало відомо про порушення свого права, а саме лише після 18 серпня 2024 року, після отримання відповіді військової частини НОМЕР_1 № 0666/35/5612 від 10 серпня 2024 року.
На переконання Суду, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому (у період із 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року) сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
З огляду на обставини цієї справи, Суд зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період із 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до 18 серпня 2024 року (до надання відповідачем відповіді на запит) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення за кожен місяць зазначеного періоду, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом (у частині вимог за період із 19 липня 2022 року до 20 квітня 2023 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Ураховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про наявність підстав для повернення позову, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі. Отже, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження.
Таким чином, переглянувши в передбачених статтею 341 КАС України межах рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Суд встановив неправильне застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень та не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі про повернення позову в означеній частині.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на положення статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі № 420/35716/24 скасувати.
Справу № 420/35716/24 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько