03.06.26
22-ц/812/1102/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року м. Миколаїв 

справа №489/2201/25
провадження №22-ц/812/1102/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Шурмою Є. М.,
за участі:
представника позивача – Трушнікова М. М., 
представника відповідача – Мацуєва С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В. В. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою,
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.
Ухвалою Інгульського районного суду м.Миколаєва від 16 липня 2025 року замінено відповідача на Військову частину НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 05 грудня 2024 року о 14:40 год в м. Миколаєві по вул. Космонавтів, 53-б водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем УРАЛ 4320 номерний знак НОМЕР_2 , в порушення п. 2.3б, 10.1 ПДР України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та при перестроюванні з лівої смуги руху в праву, не надав переваги в русі транспортному засобу FORD EDGE номерний знак НОМЕР_3 під його керуванням, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої автомобіль позивача зазнав ушкоджень.
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.
Позивач вказував, що відповідно до висновку експертного дослідження від 26 лютого 2025 року №ЕД-19/115-25/2453-АВ розмір майнової шкоди, завданої власнику автомобіля FORD номерний знак НОМЕР_3 становить 261 594,40 грн.
Оскільки Військова частина НОМЕР_1 володіє транспортним засобом – автомобілем УРАЛ 4320 номерний знак НОМЕР_2 , який спричинив пошкодження автомобіля позивача, то вона повинна відшкодувати йому 261 594,40 грн майнової шкоди. 
Крім вказаного, позивач зазначав, що йому була спричинена моральна шкода, оскільки після пошкодження автомобіля він та його сім`я змушені були користуватися громадським транспортом, не змогли здійснити поїздки на відпочинок, деякі поїздки, пов`язані з роботою, він змушений був відкласти. У зв`язку з цим він відчував душевні страждання, які виникли унаслідок порушення його звичайного способу життя. Моральну шкоду позивач оцінив в 30 000,00 грн.
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 261 594,40 грн та моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Інгульського районного суду м.Миколаєва від 03 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 101 594,40 грн майнової шкоди та 1000,00 грн моральної шкоди, які завдані внаслідок ДТП, а також 1056,36 грн судового збору. 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що військова частина, яка на відповідній правовій підставі володіє автомобілем, який спричинив ДТП, має відшкодувати позивачу майнову шкоду у розмірі, що перевищує ліміт страхового відшкодування, який становить 160 000,00 грн. 
Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 1000,00 грн, суд виходив з принципів розумності і справедливості, та того, що дорожньо-транспортна пригода призвела до переживань позивача, зміни звичного способу його життя через відсутність автомобіля.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Скарга обґрунтована тим, що висновок експертного дослідження від 26 лютого 2025 року №ЕД-19/115-25/2453-АВ, на думку відповідача, є неналежним доказом, бо у ньому відсутнє посилання на попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку. 
Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то, на думку відповідача, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральної шкоди, а наведено лише загальні висловлювання щодо спричинених страждань, які жодним чином не підтверджені.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2025 року у справі №489/10190/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 850 грн. У цій постанові судом встановлено, що 05 грудня 2024 року о 14:40 год в м. Миколаєві по вул. Космонавтів, 53б, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем УРАЛ 4320 номерний знак НОМЕР_2 , в порушення пунктів 2.3.б, 10.1 Правил дорожнього руху України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та при перестроюванні з лівої смуги руху в праву, не надав переваги в русі транспортному засобу FORD EDGE з номерним знаком НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та було завдано матеріальних збитків. 
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_4 від 26.02.2020 ОСОБА_1 є учасником бойових дій. На момент ДТП його цивільно-правова відповідальність застрахована не була.
ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Автомобіль УРАЛ 4320 номерний знак НОМЕР_2 , на якому ОСОБА_2 скоїв ДТП, закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 . 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу (в/ч НОМЕР_1 ) не була застрахована.
Згідно з рахунком-фактурою №АКЦ-000087 від 25.02.2025 ТОВ «Автосвіт колор центр» нарахував вартість робіт та деталей для ремонту автомобіля FORD EDGE на суму 238 921,97 грн. 
Відповідно до висновку експертного дослідження від 26 лютого 2025 року №ЕД-19/115-25/2453-АВ розмір майнової шкоди, завданий власнику автомобіля FORD EDGE, 2022 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , пошкодженого при ДТП, становить 261 594,40 грн (вартість відновлювального ремонту – 232 954,48 грн та величина втрати товарної вартості – 28 639,92 грн).

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Стаття 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 (далі – Закон №1961-IV від 01.07.2004), в редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що потерпілі – юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; власники транспортних засобів – юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; дорожньо-транспортна пригода – подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.
Згідно з нормами статті 4 Закону №1961-IV від 01.07.2004 суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ), потерпілі.
Стаття 13 Закону №1961-IV від 01.07.2004 передбачає, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Відповідно до вимог статті 22 вказаного вище Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 41 Закону №1961-IV від 01.07.2004 МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (підпункт «а» пункту 41.1 статті 41).
Пункт 1.7 статті 1 цього Закону визначає, що забезпечений транспортний засіб – транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18).
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону №1961-IV від 01.07.2004 передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 у розмірі 101 594,40 грн майнової шкоди та 1000 грн моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що військова частина, яка на відповідній правовій підставі володіє автомобілем, який спричинив ДТП, має відшкодувати позивачу майнову шкоду у розмірі, що перевищує ліміт страхового відшкодування, який становить 160 000,00 грн. Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 1000,00 грн, суд виходив з принципів розумності і справедливості, та того, що дорожньо-транспортна пригода призвела до переживань позивача, зміни звичного способу його життя через відсутність автомобіля.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що висновок експертного дослідження від 26 лютого 2025 року, складений судовим експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Недужком В. С. на замовлення позивача, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки у ньому відсутнє посилання на попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку, є помилковими з таких підстав.
У частині шостій статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Зазначене експертне дослідження було виконано до пред`явлення позову у цій справі, а не під час її розгляду, указане дослідження не є висновком експерта, виконаним за зверненням учасника справи, а є експертним дослідженням, особа, яка його виконувала, має кваліфікацію судового експерта з правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу», стаж експертної роботи з 2019 року, тому вимоги статті 106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №761/15232/18 та від 18 квітня 2024 року у справі №701/453/21.
Складення експертного дослідження передбачено нормами Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998, яка визначає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи, реєстраційна картка або інший документ у випадках, передбачених законом.
У письмовому зверненні (заяві) обов`язково зазначаються найменування або прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) особи, що звертається, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
В інших випадках проводиться експертне дослідження, підставою для якого є договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням (заявою) замовника (юридичної або фізичної особи), з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються.
Результати проведення експертиз та експертних досліджень викладаються у письмовому документі – висновку експерта. 
У висновку експерта зазначається про попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України та за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України, а у експертному дослідженні вказане не зазначається.
Експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз (пункти 1.8, 4.12, 4.22 Інструкції).
Крім того, у випадку незгоди з визначеною сумою матеріальних збитків, відповідач не був позбавлений можливості подати до суду клопотання про проведення у справі відповідної експертизи. Однак такого клопотання не подав.
До того ж вартість збитків підтверджується також рахунком-фактурою від 25 лютого 2025 року, який визначає необхідність придбання деталей для ремонту пошкодженого автомобіля позивача та здійснення робіт на суму 238 921,97 грн, що узгоджується з висновком судового експерта.
Що стосується заперечень відповідача про те, що позивач не надав жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх хибними.
Моральна шкода у випадку, який розглядається, полягала у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна.
Моральна шкода – це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У справі, яка переглядається, колегія суддів вважає, що є доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, оскільки належний йому на відповідній правовій підставі автомобіль зазнав пошкоджень.
Суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин справи та з огляду на вимоги розумності і справедливості дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем спричиненої позивачу моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях у зв`язку із пошкодженням майна, у розмірі 1000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.
Щодо судових витрат

Закон України «Про судовий збір» визначає, що за подання до суду заяв справляється судовий збір.
Відповідно до ч.1 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Матеріали справи свідчать, що за подання апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 згідно з ч.4 ст.6 Закону України «Про судовий збір» мала сплатити до Державного бюджету України 1267,63 грн судового збору.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року Військовій частині НОМЕР_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Враховуючи, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, то він має сплатити до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1267,63 грн.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2026 року – без змін.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1267,63 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова 

Повне судове рішення складено 04 червня 2026 року.