Справа № 149/4161/25
Провадження № 22-ц/801/915/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Справа № 149/4161/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалила суддя Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Рішення ухвалено без повідомлення (виклику) сторін у м. Хмільник 
Повний текст рішення виготовлено 03 лютого 2026 року,

Встановив:
У грудні 2025 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 12 лютого 2023 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 610255. 
Оскільки термін повернення кредиту настав, а заборгованість у встановлений строк не була погашена, у відповідача станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість в розмірі 13 182,00 грн., з яких 1500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 682,00 грн. - заборгованість за процентами. 
В ході укладення договору факторингу позивач набув права вимоги до відповідача за договором № 610255 від 12 лютого 2023 року. 
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 13 182,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року в розмірі 13 182,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судовий збір в розмірі 2422,40 грн. судового збору та 8000,00 грн. витрат на правову допомогу. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ».
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що за відсутності номера телефону у кредитному договорі та додатках до нього, розбіжності номерів вказаних позивачем у наданих ним документах на підтвердження укладення кредитного договору, відповідач зауважує на відсутність даних, що ідентифікатор для підпису кредитного договору направлявся саме на її телефон, а тому договір не є укладеним. 
Також відповідач вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою відсутності належного доведення обставин переходу до позивача права вимоги від ТОВ «Селфі Кредит» до відповідача за договором про надання споживчого кредиту. У зв`язку з відсутністю копії (витягу) з реєстру боржників до договору факторингу від 01 лютого 2024 року № 01022024, укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», відомості, які містяться в додатках до позовної заяви не є достатніми доказами для встановлення факту переходу від ТОВ «Селфі Кредит» до позивача права вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту.
При цьому відповідач зазначає, що відповідно по п.1.4. договору строк кредиту 210 дні (в) (день). Натомість, позивачем до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості та відсотків по кредиту із розрахунку 365 днів. З урахуванням положень договору за 210 днів користування кредитом при відсотковій ставці 2,2% в день загальний розмір відсотків мав би становити 6930,00 грн. Однак, суд першої інстанції внаслідок неповноти дослідження доказів залишив дану обставину поза увагою та задовольнив позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам у розмірі 11 682,00 грн.
Крім того відповідач зазначає, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн . порушує принцип розумності та є неспівмірними складності справи, а суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, залишив цю обставину поза увагою, чим порушив норми процесуального права.
Позивач ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» у встановлений судом строк надав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти її доводів, просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 12 лютого 2023 року між позичальником ОСОБА_1 та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» укладено договір № 610255 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х060 (а. с. 7-17).
Згідно до п. 1.2 договору, на умовах встановлених договором, товариство надає споживачу кошти у кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п. 1.3 - 1.4 договору сума кредиту складає: 1500,00 грн.; строк кредиту: 210 днів; періодичність платежів зі сплати процентів: кожні 15 днів.
Із п. 1.5 договору слідує, що за користування кредитом нараховуються проценти на наступних умовах: стандартна процентна ставка становить 2.2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; знижена процентна ставка становить 0,01 % в день та застосовується у випадку, якщо споживач до 27 лютого 2023 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.
Відповідно до п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної карти № НОМЕР_1 .
Також, під час укладення кредитного договору, відповідачем 12 лютого 2023 року підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором додаток № 1 до договору, що є графіком платежів, інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг та паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови надання ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» кредитних коштів відповідачу (а. с. 17 на звороті-19).
Відповідачу кредитні кошти були перераховані в обсязі та у строк, визначені умовами договору, що підтверджено повідомленням листом ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20251020-4279 від 20 жовтня 2025 року (а. с. 22-28), листом АТ КБ "Приватбанк" № 20.1.0.0.0/7-251230/44510-БТ від 01 січня 2026 року (а. с. 63).
Таким чином, ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» умови договору виконало в повному обсязі, а відповідач, не сплативши жодного платежу за кредитним договором, умов договору не виконала, коштів не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість.
01 лютого 2024 року ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» уклали договір факторингу № 01022024-1, згідно умов якого останнє набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги відносно боржників ТОВ "СЕЛФІ КРЕДИТ", зокрема до ОСОБА_1 за договором № 610255 від 12 лютого 2023 року (а. с. 29-35).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості та витягу з реєстру боржників, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року становить 13 182,00 грн., з яких 1500,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 682,00 грн. - заборгованість за процентами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які належать до договірних зобов`язань, а саме випливають з договору кредиту, встановив, що права позивача порушенні відповідачем, а тому вони підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 13 182,00 грн.
Апеляційний суд не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання разом з графіком платежів та паспортом споживчого кредиту електронним підписом з одноразовим ідентифікатором № Х060 (а. с. 7-19).
У справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення кредитного договору.
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21. 
У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір не укладався, апеляційним судом відхиляються як безпідставні. 
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про недостатність доказів для встановлення факту переходу від ТОВ «Селфі Кредит» до позивача права вимоги до відповідача.
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 753/20537/18 відображений правовий висновок, згідно з яким належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу №01022024-1 від 01 лютого 2024 року недійсним. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що подані позивачем копії договору факторингу (а. с. 29-33), витягу з реєстру боржників (а. с. 34), платіжної інструкції про плату за відступлення права вимоги за договором факторингу (а. с. 35) є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач набув право вимоги до відповідача на законних підставах і в порядку, визначеному чинним законодавством.
Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, що стало наслідком неналежного дослідження та оцінки доказів, зокрема при визначенні розміру відсотків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також у частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу.
Так умовами договору № 610255 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» передбачено, що сума кредитування складає 1500,00 грн. (пункт1.3)
На підставі пункту 1.4, 1.4.1 договору строк кредиту 210 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 15 днів.
У споживача відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлених договором.
Згідно із пунктом 1.5.1 договору стандартна процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.4 цього договору.
При цьому з додатка № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року, а також паспорта споживчого кредиту вбачається, що первісний кредитор, всупереч чітко визначеним умовам договору, зазначив строк кредитування 365 днів та передбачив періодичність платежів за кредитом після 09 вересня 2023 року, тобто після спливу встановленого пунктом 1.4 договору строку кредитування у 210 днів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловила думку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). 
Сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
Відтак, нарахування процентів за користування кредитними коштами за договором про надання споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року правомірно здійснювалося у період з 12 лютого 2023 року по 10 вересня 2023 року за процентною ставкою 2,2 % на день, що становить 6 930,00 грн. (1500 грн ? 0,022 ? 210 днів). Таке нарахування відповідає положенням пп. 1.4, 1.4.1, 1.5.1 кредитного договору.
Проценти, нараховані після 10 вересня 2023 року, тобто після спливу погодженого сторонами строку кредитування, стягненню не підлягають.
Таким чином, до стягнення підлягає загальна сума заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 610255 від 12 лютого 2023 року у розмірі 8430,00 грн., яка складається із: 1500,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 6930,00 грн. – заборгованість за процентами.
Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами строку дії кредитного договору є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
За правилами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б» і «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). 
З огляду на те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви (а. с. 6) пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1547,91 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Разом з тим, щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Правнича допомога позивачеві у суді першої інстанції була надана АО «Апологет» на підставі договору про надання правової допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року (а. с. 38 на звороті). Згідно акту № 1046 від 08 грудня 2025 року, сума наданих послуг відповідно до договору складає 8000,00 грн. (а. с. 39)
Судом враховуються заперечення відповідача, щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначені в апеляційній скарзі, а саме те, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені у позові, порушують принцип розумності та є неспівмірними складності справи.
Із змісту частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15ц). 
Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.
Із урахуванням конкретних обставин суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (постанова Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підставі викладеного, витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн., на переконання колегії суддів апеляційного суду, є неспівмірними із складністю даної справи та виконаним адвокатом об`ємом роботи, витраченого часу під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, розмір таких витрат не відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру.
Враховуючи зазначене, з урахуванням практики Верховного Суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», що відповідатиме обставинам та матеріалам справи.
При цьому суд також враховує, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2026 року у цій справі відповідача ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у зв`язку з доведеним скрутним матеріальним становищем на момент апеляційного розгляду справи.
Отже, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 2000,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, ціни позову та необхідних процесуальних дій сторони.
За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., а також витрати зі сплати судового збору у сумі 1547,91 грн.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за договором про споживчий кредит № 610255 від 12 лютого 2023 року у розмірі 8430,00 грн., яка складається із: 1500,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 6930,00 грн. – заборгованість за процентами.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1547,91 грн. та 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин