ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/13382/24
касаційне провадження № К/990/10665/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Гончарової І.А., 
суддів – Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року (головуючий суддя – Чаплик І.Д.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя – Запотічний І.І.; судді – Довга О.І., Шинкар Т.І.)
у справі № 380/13382/24
за позовом Приватного акціонерного товариства «КДЗ»
до Головного управління ДПС у Донецькій області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Приватне акціонерне товариство «КДЗ» (далі – ПрАТ «КДЗ»; позивач; платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі – ГУ ДПС у Донецькій області; відповідач; контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23 червня 2014 року № 0000232201.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 вересня 2024 року клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнив. Визнав неповажними причини пропуску платником строку звернення до адміністративного суду та в задоволенні клопотання про його поновлення відмовив. Позовну заяву залишив без розгляду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 грудня 2024 року ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року скасував та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В подальшому, за наслідками розгляду справи по суті, Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 18 вересня 2025 року адміністративний позов задовольнив повністю. 

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 лютого 2026 року рішення суду першої інстанції залишив без змін. 

ГУ ДПС у Донецькій області звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. При цьому наголошує на фіктивному характері господарських операцій платника з Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартінк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ареа-Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мираторис».

Верховний Суд ухвалою від 18 травня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Донецькій області.

01 червня 2026 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами з`ясовано, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ «КДЗ» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2014 року та податку на прибуток (за даними бухгалтерського обліку) за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2014 року за операціями з платниками податків Товариством з обмеженою відповідальністю «Ареа-Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мираторис», Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартінк», за результатами якої складено акт від 10 червня 2014 року № 593/05-16-22-01/00191738.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.7 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі – ПК України) у зв`язку з неправомірним формуванням податкового кредиту з податку на додану вартість при придбанні товарно-матеріальних цінностей (прес-форм для виготовлення динасу, запасних частин для пресів, кругів ф.100 ст. 65Г до помольного бігуна тощо) в Товариства з обмеженою відповідальністю «Ареа-Сервіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мираторис», Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартінк» з огляду на удаваний (фіктивний) характер проведених господарських операцій.

Обґрунтовуючи свою позицію, контролюючий орган звертав увагу на недоліки представленої для здійснення перевірки транспортної документації, ненадання сертифікатів відповідності продукції, а також акти про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача щодо підтвердження господарських відносин із покупцями та постачальниками, де встановлено відсутність реальності здійснення господарських операцій при реалізації ними запасних частин.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем 23 червня 2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000232201, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 2372538,00 грн за основним платежем та 1186269,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом названого акта індивідуальної дії, Верховний Суд виходить із такого.

За правилами пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій – не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон № 996-XIV) господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, і спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що вони є реальними та підтверджуються долученими платником до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій, а саме: специфікацій; видаткових накладних; податкових накладних; товарно-транспортних накладних; оборотно-сальдових відомостей за рахунком 631; прибуткових ордерів; вимог.

Факт використання придбаного товару у власній господарській діяльності підтверджується долученими до матеріалів справи журналами реєстрації довіреностей (із записами щодо надання довіреностей для отримання товарно-матеріальних цінностей від контрагентів), документами щодо внутрішнього обліку, а також щодо руху товарно-матеріальних цінностей між структурними підрозділами ПрАТ «КДЗ» та використання ними поставлених товарно-матеріальних цінностей у виробничому процесі підприємства. В подальшому, після остаточного використання отриманого від постачальників товару, його було належним чином передано в якості відходів виробництва (металобрухт) спеціалізованому підприємству, що має відповідну ліцензію для провадження господарської діяльності із заготівлі брухту чорних металів.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також не зазначено про здійснення ПрАТ «КДЗ» розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Натомість твердження відповідача про неможливість виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартінк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ареа-Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мираторис» спірних господарських операцій ґрунтуються виключно на припущеннях, які, в свою чергу, базуються на узагальненій податковій інформації без проведення контрольних заходів щодо відповідних осіб та дослідження первинних документів.

Посилання контролюючого органу на обґрунтування своєї позиції на кримінальне провадження № 32014230000000077 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартінк» також доцільно не прийнято до уваги судовими інстанціями, оскільки за правилами частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, проте відповідачем всупереч вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, такого доказу як вирок надано не було. 

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ГУ ДПС у Донецькій області без задоволення, а оскаржених судових рішень – без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  І. А. Гончарова

Судді  І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова