КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/2817/2026 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 761/42847/23
30 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності,
в с т а н о в и в:

Улистопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить суд:
- припинити право власності відповідачів на 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 , які належать їм на праві власності у рівних частках;
- визнати за ним право власності на 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 ;
- виплатити відповідачам компенсацію вартості 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 у сумі 583149,46 грн в рівних частках, яка внесена на депозитний рахунок суду.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що частка кожного із співвласників є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласникам та членам їх сім`ї, позивач вважає, що за таких обставин згідно з положеннями ст. 365 ЦК України наявні правові підстави для припинення права відповідачів на частку у спільному майні, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено, що припинення права відповідачів на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди їх інтересам та інтересам членів їх сім`ї, оскільки вони не мають іншого житла, яке б їм належало.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 19 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Анголенко А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що судом не враховано визнання представником відповідачів позову в частині припинення права власності останніх на частки в квартирі. Так, представник в судовому засіданні 08.07.2025 року підтвердив згоду своїх довірителів на припинення їх права власності на частку в квартирі, але зазначив, що сторони під час спроби врегулювання спору не досягли згоди щодо ціни такої частки.
Судом не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи; не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи. Судом не враховано, що відсутня можливість виділити кожному з відповідачів його частку в натурі, квартира є неподільною та в ній відсутні житлові кімнати для п`ятьох дорослих осіб, площа кожної з яких складала б 4,934 кв. м для забезпечення проживання в них кожної особи. Також суд не врахував, що матеріалами справи підтверджено, що спільне володіння і користування майном є неможливим. Позивачем сплачено вартість належної відповідачам частки в квартирі на депозитний рахунок суду. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд допустив існування правової невизначеності щодо квартири. 
В судове засідання з`явилися представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовільнити. 
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися засобами поштово зв`язку, проте до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення причина - «адресат відсутній». 
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами поштово зв`язку, проте до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення причина - «відмова».
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивачу на праві власності належить 81/100 частки квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.2000 р., виданим Відділом приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 17.04.2000 р. за № 27671, 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 приватизовані в рівних частках відповідачами.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що частка кожного із співвласників є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласникам та членам їх сім`ї, а тому вважає, що за таких обставин згідно з положеннями ст. 365 ЦК України наявні правові підстави для припинення права відповідачів на частку у спільному майні.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тлумачення змісту статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Відсутність конструкції «за наявності одночасно» у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23)).
Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 394/143/23 (провадження № 61-4492св24) зробив висновок, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов о висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права власності відповідачів на 19/100 часток квартири АДРЕСА_1 , зокрема, що таке припинення не завдасть їм істотної шкоди, з огляду на те, що вони не мають у своїй власності іншого житла.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується та вважає їх правильними.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції визнання представником відповідачів позову, то такі не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт визнання позову відповідачем не є безумовною та обов`язковою підставою для його задоволення, оскільки суд зобов`язаний перевірити, чи не суперечить таке визнання вимогам закону. При визнанні позову, представник відповідачів не погоджувався на запропоновану суму зазначену позивачем в позові. 
Крім того, як підтвердила представник позивача в судовому засіданні, що позивачем при проведенні ремонтних робіт в квартирі, яка належить сторонам в спільній частковій власності, що підвищило вартість квартири, не було отримано згоди співвласників на перепланування та ремонт квартири.
Що стосується доводів апеляційної скарги про залишення судом першої інстанції існування правової невизначеності спірної квартири, суд звертає увагу, що позивачем було придбано за договорами купівлі-продажу 13.11.2000 року 57/100 частини та 24/100 частини квартири АДРЕСА_1 і на час укладання договорів позивачу було відомо, що частина квартири 19/100 продовжувала належати іншим власникам.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду щодо їх оцінкита неправильного тлумачення чинного законодавства, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справ та надав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повний текст постанови складено 01.05.2026 року.

Головуючий: Судді: