ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/8554/25 пров. № А/857/32547/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року (суддя–Сподарик Н.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту рішення– не зазначено), 
в адміністративній справі №380/8554/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

У квітні 2025 року позивач звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у перерахунку пенсії від 02.04.2025 №134550024387; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», п. п. 10, 12 Закону України від 10.12.2015 № 889- VIII «Про державну службу», провести перерахунок та виплату мені даної пенсії на підставі довідок № 22 від 24.03.2025 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та № 23 від 24.03.2025р. про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Департаментом гуманітарної політики Управління адміністрування послуг Львівської міської ради, з часу звернення за призначенням пенсії, а саме - з 24.03.2025 року, з урахуванням виплачених сум. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2025 залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позов є необґрунтованим, а викладені у ньому доводи не відповідають дійсним обставинам справи. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Третя особа подала до суду першої інстанції пояснення, у яких заперечила проти доводів позивача. Просила врахувати подані пояснення при ухваленні рішення у цій адміністративній справі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №134550024387 від 02.04.2025. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи з 19.01.2004 по 24.03.2025. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2025 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком державного службовця, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 968,96 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю обставинам справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає частковому скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській здійснити обрахунок пенсії позивачці за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ відповідно до довідок від 24.03.2025 №22 та №23, виданих Департаментом гуманітарної політики Управління адміністрування послуг Львівської міської ради, є передчасними, оскільки такі висновки суду є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на чинному законодавстві. Зазначає, що довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця відповідають формі довідок, які затверджені Порядком № 622, всі відображені в довідках види оплати праці є складовими частинами заробітної позивачки, з якої сплачені внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, тому вони мають братися до уваги при розрахунку розміру пенсії позивача. Твердить апелянт, що при визначенні права особи на одержання пенсії державного службовця одночасно здійснюється її призначення в розмірі 60 відсотків суми її заробітної плати на підставі наданих особою довідок, складених за формою, затвердженою Порядком № 622. Таким чином, пенсія державного службовця ОСОБА_1 повинна бути призначена та обчислена на підставі довідок № 22 від 24.03.2025р. та № 23 від 24.03.2025р. у розмірі 60 відсотків суми заробітної плати і дана вимога позивачки не є передчасною. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати рішення cуду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, вважаючи таку необґрунтованою. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Також з рішенням суду першої інстанції від 11.07.2025 не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що Головним управлінням прийнято рішення про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII згідно заяви від 24.03.2025 №2280, оскільки станом на 01.05.2016 позивач не працювала на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами КМУ. Звертає увагу, що рішенням Львівського окружного адміністративний суд від 27.06.2024 по справі № 380/11208/24, яке набрало законної сили 03.10.2024, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу», пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу», з 22.04.2024 року. Тобто, вже наявне рішення суду, яким зобов`язано інший Пенсійний фонд - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу». Однак, незважаючи на це, позивач повторно звернулась із заявою від 24.03.2025 про перехід на інший вид пенсії, а саме на пенсію за віком відповідно Закону №889-VIII, яка направлена на розгляд Головному управлінню. У зв`язку з цим, вимога позивача в частині призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», п. п. 10, 12 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» є безпідставною. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Позивач не погодилася з вищенаведеними доводами апелянта та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити таку без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 з 05.07.2023 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
24.03.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії (перехід на інший вид пенсії) за віком згідно із Законом України «Про державну службу» (а.с. 144). 
За принципом екстериторіальності така заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.04.2025 №134550024387 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу». Вказано, що посадові особи органів місцевого самоврядування не є державними службовцями, а тому період роботи на посадах службовців в органах місцевого самоврядування не можуть бути враховані до стажу державної служби. Оскільки, станом на 01.05.2016 позивач не працювала на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, відсутні підстави для переведення на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VІІІ згідно заяви від 24.03.2025 (а.с. 120). 
Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні (переведенні) спірної пенсії неправомірним, позивач звернулася до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
На час виникнення спірних відносин, принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначалися Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII).
Разом з цим, відповідно до пункту 2 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі Закон №3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Крім того, для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII після 01.05.2016 обов`язковою умовою є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
У розглядуваній справі суд встановив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Львівській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV. Позивач 24.03.2025 звернулася до відповідача із заявою про перехід з пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».
Як видно з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.04.2025 №134550024387, прийнятого за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці позивачки, остання працювала:
- з 19.01.2004 - призначена на посаду спеціаліста 1-ї категорії сектору реєстрації відділу адміністративних послуг організаційно-інформаційного управління Львівської міської ради за контрактом;
- 01.03.2004 - звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту;
- 02.03.2004 - призначена на посаду спеціаліста 1-ї категорії сектору реєстрації відділу адміністративних послуг організаційно-інформаційного управління, як така, що пройшла за конкурсом. Присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 6-ї категорії посад. Приведена до присяги;
- 26.07.2004 - переведена з кадрового резерву на посаду головного спеціаліста відділу адміністративних послуг організаційно-інформаційного управління;
- 01.04.2006 - присвоєно черговий 12 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах шостої категорії посад;
- 04.01.2007 - у зв`язку із реорганізацією переведена на посаду головного спеціаліста відділу адміністративних послуг адміністративно-господарського управління;
- 01.04.2008 - присвоєно черговий 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах шостої категорії посад;
- 16.10.2009 - відділ адміністративних послуг перейменовано у відділ «Центр обслуговування мешканців»;
- 02.06.2014 - переведена з кадрового резерву на посаду адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» адміністративно-господарського управління. Збережено 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах шостої категорії посад;
- 01.07.2014 - присвоєно черговий 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії посад;
- 01.07.2016 - присвоєно черговий 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії посад.
- 02.01.2017 - переведена на посаду адміністратора відділу адміністративних послуг управління адміністрування послуг департаменту адміністративних послуг Львівської міської ради;
- 01.04.2024 - переведена на посаду адміністратора відділу адміністративних послуг управління адміністрування послуг департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, де продовжує працювати на момент звернення до суду з даним позовом. 
Пунктом 8 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VІІІ визначено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Статтею 25 Закону №3723-XII передбачено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.
Стаж державної служби, до набрання чинності Закону №889-VІІІ обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. №283 (далі - Порядок №283).
Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, вірно керувався Порядком №283.
Згідно з п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року №2493-III (далі - Закон №2493-III), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих Законом.
Положення статей 2, 3 Закону №2493-III визначають, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до ст.14 Закону №2493-III, в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад:
- четверта категорія - посади голів постійних комісій з питань бюджету обласних, Київської та Севастопольської міських рад (у разі коли вони працюють у раді на постійній основі), керівників управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, Севастопольської міської та секретаріату Київської міської рад, секретарів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, заступників міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) голів з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, директорів, перших заступників, заступників директорів департаментів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, міських (міст районного значення) голів, селищних і сільських голів, посади заступників голів районних рад;
- п`ята категорія - керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад;
- шоста категорія - посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад, старост.
Також, пунктом 4 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII визначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Таким чином, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №351/1792/17 та від 26.06.2018 у справі №735/939/17.
Тому, відмова відповідача у зарахуванні позивачу спірного періоду роботи до стажу державної служби не відповідає критеріям обґрунтованості та законності, які встановлені в ч.2 статті 2 КАС України.
Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.04.2025 №134550024387 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону №889 обгрунтовано визнано судом першої інстанції протиправним.
Також, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з посиланням на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 у справі №380/11208/24, оскільки предмет спору у зазначеній справі та у справі, що розглядається, не є тотожним. 
Так, предметом розгляду у цій справі є правомірність рішення, прийнятого за результатами розгляду заяви позивача від 24.03.2025 про переведення на інший вид пенсії, поданої після набрання законної сили рішенням у справі №380/11208/24. 
Отже, спір у цій справі виник з інших фактичних обставин та стосується інших правовідносин, аніж спір, який був предметом розгляду у справі №380/11208/24, у зв`язку з чим посилання відповідача на зазначене судове рішення не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції у наведеній частині не спростовують і підстав для його скасування в цій частині не вбачається. 

Відносно вимог позивача про зобов`язання Пенсійного органу вчинити певні дії, то колегія суддів зазначає наступне. 
Матеріалами справи підтверджується, що спірним у досліджуваних правовідносинах являється питання щодо права позивача на вибір виду пенсії, зокрема, перехід із пенсії за віком згідно Закону №1058-ІV на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу», на підставі заяви позивача від 24.03.2025 року. 
Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України). 
Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).
Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Отже, щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи з 19.01.2004 по 24.03.2025, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.03.2025 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком державного службовця, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні. 
Відносно аргументів скаржника (позивача) щодо вимоги про перерахунок пенсії відповідно до довідок від 24.03.2025 №23 та №23, виданих Департаментом гуманітарної політики Управління адміністрування послуг Львівської міської ради, колегією суддів такі відхиляються, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у переведенні позивача з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця за заявою від 24.03.2025, а відтак предметом спору є саме наявність у позивача права на такий вид пенсійного забезпечення. 
Водночас спірні правовідносини не стосуються визначення розміру пенсії, правильності обчислення її складових чи оцінки довідок про заробітну плату, поданих для її обчислення, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймало рішень про відмову у прийнятті або врахуванні таких довідок. 
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови у переведенні на пенсію державного службовця стало невизнання відповідачем наявності у позивача необхідного стажу державної служби. За таких обставин, предметом доказування у цій справі є встановлення наявності або відсутності у позивача права на призначення пенсії державного службовця, тоді як питання щодо визначення її розміру та врахування складових заробітної плати є передчасними та підлягають вирішенню пенсійним органом після встановлення такого права. 
Таким чином, являються безпідставними і не підлягають до задоволення вимоги апелянта (позивача) у відповідній частині. 
Отже, доводи апеляційної скарги позивача та апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року в адміністративній справі №380/8554/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська