Справа № 372/5600/25 
Провадження 2-333/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Рабчуна Р.О.,
при секретарі судового засідання Мазуренко В.Є.,
за участю сторін:
представника позивача ОСОБА_1 ,
позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Обухів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна,
В С Т А Н О В И В:
В вересні 2025 року до Обухівського районного суду Київської області від представника ОСОБА_2 (далі позивач), адвоката Базика Олексія Павловича (далі представник позивача) надійшла позовна заява до ОСОБА_3 (далі відповідач) про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 352 276 грн. (триста п`ятдесят дві тисячі сімдесят шість гривень), безпідставно набутих коштів та судові витрати.
Позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач наприкінці 2024 року, перебуваючи у відпустці зустрів раніше знайому йому відповідачку, поспілкувавшись сторони почали зустрічатись. Сторони підтримували зв`язок та постійно переписувались так, як позивач перебував на службі в ЗСУ. В січні 2025 року позивач погодився на пропозицію відповідачки побудувати будинок на її земельній ділянці та перерахував в період з 10 січня 2025 року по 31 січня 2025 року на її рахунок кошти в загальній сумі 352 276 грн. Після отриманих коштів, відповідачка майже припинила спілкування з позивачем. В середині березня 2025 року позивач звернувся до відповідачки щоб вона йому повідомила як йде будівництво будинку, а також попросив її скинути копії дозвільної документації, після чого відповідачка заблокувала його. Через деякий час позивач зателефонував відповідачці з іншого номеру телефону та остання запевнила його, що поверне йому всі отримані кошти. Позивачу кошти повернуті не були тому він вимушений був звернутись до суду.
Позивачу грошові кошти добровільно повернуті не були, у зв`язку з чим, з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів, він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі.
05.11.2025 року від відповідачки ОСОБА_3 , на адресу Обухівського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач повністю заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне. Позивач і відповідачка знайомі з дитинства, а у 2024 році, під час перебування позивача у відпустці, між ними склалися близькі стосунки, у зв`язку з чим вони почали зустрічатися. Після того, як позивач зробив відповідачці пропозицію, він переїхав до неї проживати та проводив із нею більшість свого вільного часу, при цьому дарував їй дорогі подарунки. На початку січня 2025 року позивач отримав травму та проходив курс реабілітації, під час якого відповідачка супроводжувала його до медичних закладів та надавала необхідну допомогу. Водночас позивач здійснював фінансову підтримку, однак його поведінка ускладнювалася зловживанням спиртними напоями тому сторони припинили спілкуватись.
21.11.2026 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останній заперечив проти доводів, викладених у відзиві відповідача, вказавши на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що наведені у відзиві аргументи не спростовують заявлених позовних вимог та не підтверджені належними і допустимими доказами. У зв`язку з цим представник позивача просив суд не брати до уваги доводи відзиву та задовольнити позов у повному обсязі.
04.12.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від відповідачки надійшли письмові пояснення в яких остання зазначила, щодо позовних вимог заперечує в повному обсязі, зазначила, що кошти передані позивачем були добровільно та просила суд відмовити в задоволенні позову.
24.02.2026 року протокольною ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.
Судом встановлено, що 24.01.2025 о 12:34 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ ОСОБА_3 , на картку/рахунок одержувача НОМЕР_1 на суму 75380 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №442592043 від 24.01.2026.
24.01.2025 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, код отримувача: НОМЕР_2 , на картку/рахунок одержувача НОМЕР_3 на суму 11000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №3b9caed4-6913-433e-a7b7-827e05c7e6ab від 24.01.2026, призначення платежу: на подарунок.
31.01.2025 о 11:03:10 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, на картку/рахунок одержувача НОМЕР_4 на суму 2400 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №-2289265990 від 31.01.2026.
10.01.2025 о 23:57:01 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, на картку/рахунок одержувача НОМЕР_4 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206809824 від 10.01.2026.
10.01.2025 о 23:57:52 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, на картку/рахунок одержувача НОМЕР_4 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206809891 від 10.01.2026.
10.01.2025 о 23:44:56 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, код отримувача: НОМЕР_2 , на картку/рахунок одержувача НОМЕР_3 на суму 143500 грн., призначення платежу: на дім, що підтверджується платіжною інструкцією №8547-2781-4146-7070 від 10.01.2026.
11.01.2025 о 00:14:18 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, на картку/рахунок одержувача НОМЕР_4 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206811311 від 11.01.2026.
11.01.2025 о 00:15:05 ОСОБА_2 здійснено банківський переказ Кудрявській Ірині Василівні, на картку/рахунок одержувача НОМЕР_4 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206811378 від 11.01.2026.

У судовому засіданні 04.03.2026 року були допитані у якості свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 
Свідок ОСОБА_5 пояснив що його син проходив службу у складі третьої штурмової бригади та під час перебування на лікуванні був госпіталізований до Обухівської лікарні, де переніс оперативне втручання. При цьому свідок зазначив, що відповідачку у лікарні жодного разу не бачив. З його слів, він відвідував сина в лікарні з метою позичити у нього кошти на власну операцію, однак син повідомив про відсутність у нього грошових коштів, оскільки раніше позичив їх відповідачці, яка зобов`язалась повертати борг частинами. Крім того, свідок зазначив, що після цього він звернувся до батька відповідачки з питанням щодо обізнаності про вказану позику. За його словами, батько відповідачки підтвердив, що їхня донька дійсно позичала кошти у позивача у зв`язку з наявністю кредитних зобов`язань, і запевнив, що кошти будуть повернуті поступово. Також свідок повідомив, що син пояснював йому, що передані відповідачці кошти призначались для будівництва будинку, у якому вони планували спільно проживати. Водночас свідок зазначив, що раніше між його сином та відповідачкою існували близькі стосунки, однак після виписки сина з лікарні ці стосунки припинилися.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила що позивач приїхав у грудні 2024 року, після чого новорічні та різдвяні свята вони проводили разом. Після завершення свят позивач потрапив до лікарні, де йому було призначено оперативне втручання. Зі слів свідка, відповідачка систематично відвідувала позивача у лікарні, привозила йому продукти харчування та необхідні речі. Також свідок зазначила, що неодноразово разом із відповідачкою відвідувала позивача у медичному закладі. Свідок повідомила, що позивач сам запропонував надати відповідачці грошові кошти, мотивуючи це тим, що вона витрачає значні суми на його лікування, продукти та ліки. При цьому точні суми свідку невідомі, однак, за її словами, загальний обсяг переданих коштів становив близько 300 000 грн., які позивач перераховував на банківську картку відповідачки. Окрім цього, позивач неодноразово переказував кошти на подарунки для відповідачки. Свідок також зазначила, що між позивачем та відповідачкою були близькі стосунки, вони планували спільне майбутнє, зокрема будівництво будинку. За домовленістю сторін, частину коштів на будівництво мав надавати позивач, іншу частину мати відповідачки. Разом із тим свідок повідомила, що згодом відповідачка дізналася про зраду позивача з іншою жінкою, у зв`язку з чим їхні стосунки погіршилися. З її слів, після цього позивач почав зловживати алкоголем, ображати відповідачку та її дитину, у зв`язку з чим відповідачка припинила з ним стосунки. Щодо передачі коштів, свідок зазначила, що їй було відомо про такі обставини, оскільки вона часто відвідувала позивача разом із відповідачкою та була обізнана про здійснення відповідних переказів.
Свідок ОСОБА_4 суду повідомив, що відповідачка чекала позивача з війни, після його повернення він проживав разом із нею та її дочкою за місцем проживання свідка. Зазначив, що спочатку між ними були добрі стосунки, вони проживали як сім`я, у зв`язку з чим свідок навіть вважав, що справа йде до одруження. Згодом позивач перебував на лікуванні у лікарні. Разом із тим свідок повідомив, що з певного часу поведінка позивача змінилася: він почав приходити у стані алкогольного сп`яніння, поводився неналежно, у зв`язку з чим свідок неодноразово змушений був його заспокоювати через неналежне ставлення до відповідачки та її дитини. Щодо грошових коштів свідок пояснив, що достеменної інформації не має, оскільки сторони проживали разом як сім`я, тому хто саме і кому передавав кошти йому невідомо. Свідок також зазначив, що телефонував позивачу з метою з`ясування обставин конфлікту, на що позивач відповів, що він «ні до чого», та вказував на батька. Крім того, зі слів свідка, батько позивача висловлював погрози з вимогою повернення коштів. Окремо свідок повідомив, що позивач на даний час не проходить військову службу, а його твердження з цього приводу є неправдивими, оскільки свідок неодноразово бачив його в місті Обухів. Щодо матеріального становища відповідачки свідок пояснив, що раніше вона не працювала та проживала за рахунок батьків, при цьому про наявність у неї кредитних зобов`язань йому нічого не відомо. Точну суму коштів, про яку йдеться, свідок назвати не зміг.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, оцінивши зібрані і надані докази, як окремо, так і в їх сукупності, прийшов до наступних висновків.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до приписів статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, а згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.
За положеннями частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом для даного виду договорів не вимагається (частина 2 вказаної статті).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 ст. 77 ЦПК).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Як визначено у статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положеннями статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Вказана правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 19.10.2023 у справі № 761/13656/20
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Суть кондиційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Для визначення подібності правовідносин суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожні.
У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року, провадження № 6-3090цс15, сформульований правовий висновок, що характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають більш широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій, як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у загальному розмірі 352 276 грн., як безпідставно набуте майно (грошові кошти) на підставі ст. 1212 ЦК України.
Сторона позивача зазначає, що грошові кошти були перераховані відповідачці ОСОБА_3 з метою будівництва житлового будинку, у якому сторони планували спільно проживати. У зв`язку з припиненням відносин позивач вважає, що вказані кошти набуті відповідачкою без достатньої правової підстави та підлягають поверненню як безпідставно набуті. Водночас відповідачка заперечує проти таких доводів та зазначає, що кошти були надані позивачем добровільно під час їхніх особистих стосунків, у період спільного планування майбутнього, без встановлення обов`язку їх повернення. Крім того, відповідачка вказує, що у досудовому порядку позивач не звертався до неї з вимогою про повернення грошових коштів.
Під час дослідження матеріалів провадження, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_2 з різним проміжком часу, здійснено перерахування коштів на рахунки відповідача ОСОБА_3 24.01.2025 року на суму 75380 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №442592043 від 24.01.2026 року; 24.01.2025 року на суму 11000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №3b9caed4-6913-433e-a7b7-827e05c7e6ab від 24.01.2025 року, призначення платежу на подарунок; 31.01.2025 року о 11:03:10 на суму 2400 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №-2289265990 від 31.01.2025 року; 10.01.2025 року о 23:57:01 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206809824 від 10.01.2025 року; 10.01.2025 року о 23:57:52 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206809891 від 10.01.2025 року; 11.01.2025 року о 00:14:18 на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206811311 від 11.01.2025 року. 11.01.2025 року на суму 29999.00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №206811378 від 11.01.2025 року; 10.01.2025 року о 23:44:56 на суму 143500 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №8547-2781-4146-7070 від 10.01.2025 року.
Між позивачем та відповідачем відсутні суперечності з приводу дати здійснення грошових переказів та суми перерахованих грошових коштів.
Суд звертає увагу на те, що останній переказ коштів відповідачці, було здійснено 31.01.2025, а з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів позивач звернувся до суду 26.09.2025, майже через 8 місяців після дати здійснення останнього перерахування коштів відповідачу.
Суд приходить до висновку, що неодноразове перерахування позивачем коштів на банківський рахунок відповідача різними платежами з різними часовими проміжками між переказами свідчать про добровільність, системність таких дій та їх цілеспрямований характер.

Натомість позивачем та його представником в судовому засіданні не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних обставин, як і не надано доказів призначення даних коштів.
Позивачем не доведено, що відповідачка за отримані кошти мала побудувати будинок для спільного проживання сторін, але відмовилася від взятих на себе зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Узагальнюючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що обставини, що грошові кошти були призначені на будування будинку на території земельної ділянки відповідача не знайшли свого підтвердження.
З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними та такими, що не підтверджені належними та допустими доказами, які є достовірними і достатніми для задоволення позовних вимог, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то з огляду на норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 04.05.2026 року.

Суддя     Р.О. Рабчун