УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/5934/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 72 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Панкеєвої В.А., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі 
цивільну справу №278/5934/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування (Служба (управління) у справах дітей) Житомирської міської ради, про позбавлення батьківських прав
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м.Житомирі, 

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позов обґрунтований тим, що вона ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, у якому в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Із 2020 року сімейні стосунки були фактично припиненні, а рішенням суду шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із нею. Із 2020 року батько дітей припинив будь-яке спілкування з нею та дітьми, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться та не проявляє інтерес до їх життя. Навіть із початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України життям та благополуччям дітей відповідач не поцікавився. Богунський районний суд м.Житомира 03 липня 2020 року видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, який з вересня 2020 року знаходиться на примусовому виконанні. Діти навчаються у ліцеї №15 м. Житомира. Вона ( ОСОБА_1 ) приділяє належну увагу вихованню дітей, піклується про них, дбає про їх розвиток та фізичне здоров`я, сприяє розвитку їх розумових здібностей та регулярно відвідує батьківські збори, на відміну від відповідача. Також вона ( ОСОБА_1 ) самостійно здійснює оплату за навчання сина ОСОБА_5 , що підтверджується платіжними інструкціями. Вона ( ОСОБА_1 ) жодним чином не чинила перешкоди батьку в спілкуванні з дітьми, а навпаки намагалася пояснити батьку дітей про необхідність піклуватися про них.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 задовольнити.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що відповідачем ОСОБА_7 свідомо обрані такі життєві умови, за яких його участь у вихованні дітей відсутня, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Не спілкуючись із малолітніми дітьми п`ять років, він ( ОСОБА_2 ) сам свідомо цим спричинив розрив сімейних зв`язків із дітьми. Діти ростуть із нею та новим її законним чоловіком – ОСОБА_8 , який з 2022 року замінив їм біологічного батька й досі виконує за ОСОБА_2 батьківські обов`язки щодо його дітей. Діти є прихильними до ОСОБА_8 , живуть у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, яке створила вона ( ОСОБА_1 ) та її чоловік ОСОБА_8 , діти вважають та називають її нового чоловіка «татом» і у якнайкращих інтересах дітей буде збереження їх теперішніх зв`язків із «новим батьком». На питання, чи були наявні у відповідача перешкоди у побаченні з дітьми, він повідомив суду ту обставину, що проходить військову службу по мобілізації з 11 травня 2022 року та саме цим пояснив своє самоусунення від виховання та піклування про дітей. Натомість, матеріали справи не містять достовірних та належних доказів на підтвердження тієї обставини, з якої саме дати відповідач призваний на військову службу. Лише після відкриття судом першої інстанції провадження у справі відповідач звернувся до служби у справах дітей Житомирської міської ради із заявою, у якій просив визначити йому порядок зустрічей з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що до моменту призову відповідача на військову службу, останній не виявляв жодного бажання бачитися зі своїми дітьми та піклуватися про них. Примусове стягнення аліментів за виконавчим документом жодним чином не свідчить про добровільну участь батька дітей у їх житті та фінансовому благополуччі. Вона наголошувала в суді першої інстанції на тому, що до моменту вступу на військову службу у відповідача були відсутні об`єктивно непереборні обставини, що заважали йому приймати участь у житті своїх дітей, піклуватися про них, бачитися чи навіть спілкуватися телефоном. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач проходить службу в зоні ведення активних бойових дій, що він не мав можливості оформити відпустку, під час якої відвідати дітей. Навпаки, саме з розміру отримуваних аліментів (1/3 від доходів боржника), а це приблизно 8 000 грн, можна зробити висновок, що відповідач не перебуває в зоні бойових дій, а відтак мав можливість спілкуватися з дітьми. З`явитися на судові засідання до суду першої інстанції відповідач віднайшов можливість, а за п`ять років не знайшов часу для зустрічі зі своїми дітьми. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач мав перешкоди у спілкуванні та зустрічах із дітьми після розірвання шлюбу з їх матір`ю – з 2020 року. Не надано відповідачем й доказів того, що він ( ОСОБА_2 ) проявляв інтерес до спілкування з дітьми, вчиняв належні дії для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків. Отже, стороною відповідача не доведено поважності причин того, що батько дітей самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, що в свою чергу свідчить про вину останнього у нехтуванні таким важливим аспектом батьківства, як участь у житті дитини, її розвитку. Натомість суд першої інстанції зробив протилежні висновки, що не відповідають дійсним обставин справи. Так, у суді першої інстанції була висловлена думка дітьми про те, що вони не мають бажання спілкуватися із батьком, який свого часу сам обрав шлях відсторонення та самоусунувся від їх виховання. При ухваленні рішення думка дітей врахованою не була. ОСОБА_2 після розлучення із нею ( ОСОБА_1 ) припинив спілкування з власними дітьми і вже після відкриття провадження у справі про позбавлення його батьківських прав звернувся до органу опіки та піклування із заявою, в якій наголосив на тому, що бажає бачитися з дітьми, при цьому стверджуючи, що саме вона ( ОСОБА_1 ) стояла на заваді його спілкуванню з донькою та сином. Діти у судовому засіданні повідомили, що за п`ять років батько не намагався з ними зустрітися. При цьому, відповідач не надав суду доказів того, що такі перешкоди у спілкуванні з дітьми дійсно чинилися нею ( ОСОБА_1 ) та доказів того, що батько дітей раніше звертався до відповідних органів із метою врегулювання цього питання. Крім того, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав без наміру спілкування з дітьми, а також регулярні відвідини ним усіх судових засідань, ще не свідчить про інтерес батька до дітей та реальне бажання спілкуватися з дітьми та не є достатнім для висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей. ОСОБА_2 умисно (свідомо) тривалий час (п`ять років) не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчання, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дітьми, не те, щоб в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та розвитку, а й взагалі, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновідомих норм моралі, не виявляє інтересу до дітей та їх внутрішнього світу. Позивач переконана у тому, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей не суперечить інтересам останніх, які висловилися щодо небажання спілкуватися з відповідачем, посилаюсь на відсутність батька в їхньому житті та виконання ним батьківських обов`язків. Підсумовуючи викладене вище, позивач вважає, що мають місце обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей, без поважних причин залишивши їх без батьківської уваги та турботи, натомість цю турботу діти отримують від нового її ( ОСОБА_1 ) чоловіка ОСОБА_9 , якого діти називають «татом», при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дітьми, поведінка ОСОБА_2 відносно доньки та сина є умисним та свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками впродовж тривалого часу (п`ять років, що є досить суттєвим для таких малих дітей), що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
При цьому покликається на те, з 11 травня 2022 року ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою №4616 від 26 грудня 2024 року. З 01 листопада 2022 року військовою частиною НОМЕР_1 було розпочато ведення книги грошових стягнень та нарахувань солдата ОСОБА_2 . За період із листопада 2022 року по грудень 2023 року з ОСОБА_2 стягнуто 209 149,09 грн аліментів на утримання дітей. В період із лютого 2024 року по грудень 2024 року з ОСОБА_2 стягнуто 131 814,57 грн. У суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 проходить військову службу, що об`єктивно обмежує його можливості щодо регулярної участі у житті дітей, зокрема щодо особистих зустрічей та постійного контакту. Разом із тим, сам по собі факт проходження військової служби не може розцінюватись як свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_2 неодноразово направляється командуванням військової частини НОМЕР_1 до складу оперативно-тактичного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » для участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, що підтверджується витягом із наказу №260 командира військової частини НОМЕР_1 від 04 вересня 2024 року. Сам по собі факт укладення матір`ю нового шлюбу та формування нових сімейних відносин, у яких діти емоційно можуть адаптуватися до нового члена сім`ї, не можу бути підставою для усунення біологічного батька з життя дітей, особливо коли він виявляє намір підтримувати з ними зв`язок та брати участь у їх вихованні. У зв`язку із тим, що мати дітей, які проживають з нею та яка перебуває у новому шлюбі, формуючи нові сімейні відносити, зобов`язана діяти таким чином, щоб не допустити втрати дітьми емоційного зв`язку з біологічним батьком, сприяючи їхньому спілкуванню та не створювати перешкод для реалізації ним батьківських прав. Водночас, формування у дітей негативного ставлення до батька або налаштовування їх проти нього суперечить інтересам дітей та може призводити до штучного відчуження дітей від одного з батьків.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лук`янець Л.О. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, позбавивши ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 .

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Столярчук Т.П. апеляційну скаргу не визнала, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Органу опіки та піклування виконкому Житомирської міської ради у судове засідання не з`явився. Орган опіки та піклування про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.174). Представник органу опіки та піклування спрямував до суду заяву про розгляд справи без його участі у зв`язку з перебуванням у відпустці. Водночас, просить під час ухвалення судового рішення у справі врахувати висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого виконавчий комітет Житомирської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх дітей – доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 (а.с.225). За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14,16).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 серпня 2020 року шлюб, зареєстрований 25 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1628, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , - розірваний (а.с.18). Рішення набуло чинності 17 вересня 2020 року.

За судовим наказом від 03 липня 2020 року, виданим Богунським районним судом м.Житомира в справі №295/7337/20, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 частина з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 22 червня 2020 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.20).

ОСОБА_1 26 липня 2022 року уклала шлюб із ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.19).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20 серпня 2025 року №1156 затверджений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.120). Із висновку слідує, що ОСОБА_2 у телефонному режимі (наразі є військовослужбовцем) пояснив, що надає та має намір у подальшому надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. ОСОБА_2 визнав той факт, що мав місце період, коли він не бачився з дітьми, але на те існували поважні причини – у 2022 році він був мобілізований до лав ЗСУ. ОСОБА_2 також наголосив на тому, що його колишня дружина ОСОБА_1 чинила йому перешкоди у спілкуванні та побаченнях із дітьми. Також ОСОБА_2 категорично заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 , оскільки має намір у подальшому спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні.

Відповідно до копії книги грошових стягнень та нарахувань військової частини НОМЕР_1 убачається, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проводиться стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від доходу відповідача (а.с.51-52).

ОСОБА_2 27 грудня 2024 року звертався з заявою до служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про визначення йому рішенням виконкому Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, днів та годин зустрічей з його дітьми: донькою ОСОБА_6 та сином ОСОБА_5 , з посиланням на те, що його колишня дружина ОСОБА_1 фактично відразу після розірвання шлюбу чинить йому перешкоди у спілкуванні та побаченні із дітьми, заблокувавши всі можливі засоби зв`язку (а.с.53). Із урахуванням проходження ним військової служби та необхідністю виконання бойових завдань, просив визначити йому графік спілкування з дітьми засобами телефонного зв`язку з урахуванням режиму дня дітей. 

Довідкою від 26 грудня 2024 року №4616 підтверджено, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 із 11 травня 2022 року по день видачі довідки (а.с.50). Із наказу командира військової частини НОМЕР_1 убачається, що сержант ОСОБА_2 вибув 04 вересня 2024 року із пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 та прибув 04 вересня 2024 року до складу сил та засобів військової частини НОМЕР_1 оперативно-тактичного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України в складі військової частини НОМЕР_1 (а.с.54).

Згідно з частиною третьою ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За положеннями пунктів 1 та 2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою ст.164 СК України.

Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:  1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, оскільки не піклується про них, не спілкується з дітьми, не дбає та не цікавиться станом здоров`я дітей.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначила пункт 2 частини першої ст.164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків із виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої чутливої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайній спосіб впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року в справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року в справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року в справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21,  від 06 березня 2024 року в справі №150/137/23, від 20 березня 2024 року в справі №405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути прикута до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року в справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року в справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року в справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року в справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року в справі №213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. За таких обставин, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач не погоджується із позбавленням його батьківських прав, прагне відновити спілкування із дітьми та приймати участь у їх вихованні. Найкращі інтереси дітей наразі не вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення їх батька батьківських прав, оскільки сам по собі факт недостатнього спілкування відповідача з дітьми у зв`язку з проходженням військової служби в ЗСУ, не може бути беззаперечною підставою для позбавлення кровного батька батьківських прав.

Зібрані у матеріалах справи докази, оцінені у їх сукупності, не змінюють та не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність наразі правових підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Разом із тим, відмовивши у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції не звернув уваги на інші обставини справи, які свідчать про те, що відповідача належить попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та покласти на орган опіки та піклування, яким наразі є орган опіки та піклування Житомирської міської ради, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно його доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 . 

Окрім того, матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав та застосування до батька дітей такого крайнього заходу впливу призведе до позитивних змін у житті його дітей.

Навпаки, виходячи саме з найкращих інтересів дітей, доцільно забезпечити їхній розвиток у звичному для них середовищі, яке не є неблагополучним або небезпечним, одночасно зберігши їх зв`язок із кровним батьком.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції про відмову в позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України. 

Підсумовуючи викладене вище, з урахуванням обставин, норм матеріального права та практики їх застосування немає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки виняткових обставин для застосування наразі такого крайнього заходу впливу в спірному випадку немає. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а не інструмент для досягнення цілей одним із батьків. 

Оскільки суд першої інстанції не попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання дочки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 , а також не поклав контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків щодо дітей на орган опіки та піклування, то у відповідності до положень ст.376 ЦПК України слід змінити рішення суду першої інстанції та доповнити резолютивну частину цього рішення суду такими положеннями.

Зміна рішення суду першої інстанції лише його доповненням не тягне перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення наступними абзацами.
Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Покласти на орган опіки та піклування Житомирської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських обов`язків відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: