Справа №676/3426/25
Номер провадження 2/676/416/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року м. Кам`янець-Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області
в складі: головуючої судді – Швець О.Д.
з участю секретаря – Михайловської І.А.
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Підлісного О.В. 

розглянувши в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заборгованість із заробітної плати за період роботи з березня по квітень 2024 року в розмірі 13 116,77 грн; стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 29.06.2024 року по 28.12.2024 року, обчислений у межах передбаченого законом шестимісячного строку обмеження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12 березня 2024 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, виконуючи обов`язки водія. Наказом роботодавця від 28.06.2024 року його було звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідач у порушення імперативних вимог статті 116 КЗпП України не провів із ним повного й остаточного розрахунку. Зокрема, роботодавець повністю не розрахувався за початкові місяці його трудової діяльності (березень та першу половину квітня 2024 року), а також не виплатив у день звільнення грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки. Позивач наголошує, що неотримання ним належних сум у встановлений законом строк завдало йому матеріальних незручностей, а оскільки повна виплата компенсації за відпустку відбулася з тривалою затримкою (лише у грудні 2024 року), наявні всі правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час такої затримки.
Заяви, клопотання та процесуальні дії суду.
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем у встановлений судом строк надано відзив на позовну заяву. Клопотань про витребування додаткових доказів чи призначення експертиз від сторін не надходило.
Представник відповідача в судовому засіданні позов підтримує та просить задовольнити.
Представник відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що заборгованість із заробітної плати відсутня, оскільки виплати здійснювалися готівкою. Позивач фактично отримав кошти за березень та І половину квітня 2024 року, проте недобросовісно відмовився поставити підпис у відомостях, що підтверджується відповідними актами. Стосовно компенсації за відпустку відповідач зауважив, що суму у розмірі 2 552,55 грн було виплачено у грудні 2024 року, а затримка виникла через неотримання позивачем поштових повідомлень. Крім того, відповідач заявив про застосування наслідків пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, оскільки наказ про звільнення підписано 28.06.2024 року, а позов подано лише 15.05.2025 року.
Фактичні обставини справи.
Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи, встановив наступне.
На підставі заяви ОСОБА_2 від 11.03.2024 року та наказу ФОП ОСОБА_3 № 11-03/24 від 11.03.2024 року, позивач був прийнятий на постійну роботу водієм з 12 березня 2024 року. Між сторонами було укладено письмовий Трудовий договір № 12/03/24 від 12.03.2024 року, згідно з умовами якого розмір заробітної плати працівника становив 13 800,00 грн на місяць.
На підставі особистої заяви позивача від 21.06.2024 року та наказу роботодавця № 28-06/24 від 28.06.2024 року, ОСОБА_2 було звільнено з роботи 28.06.2024 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. Зі змістом наказу про звільнення та необхідністю проведення остаточного розрахунку позивач ознайомився під особистий підпис безпосередньо в день звільнення 28.06.2024 року.
Судом встановлено, що на підприємстві виплата заробітної плати здійснювалася в готівковій формі через касу. На підтвердження виплати коштів працівникам відповідачем надано відомості на виплату грошей:
За березень 2024 р № ВСЛ-00017 ОСОБА_2 нараховано 4231,99 грн. (підпис про отримання відсутній);
за І половину квітня 2024 року (відомість № ВСЛ-000021) позивачу нараховано 6000 грн. (підпис відсутній);
за ІІ половину квітня 2024 року (відомість № ВСЛ-000024) позивачу нараховано і виплачено 5109 грн;
за ІІ половину травня 2024 року (відомість № ВСЛ-000032) нараховано і виплачено 5 109,00 грн;
за І половину червня 2024 року (відомість № ВСЛ-000036) нараховано та виплачено 6 000,00 грн;
за ІІ половину червня 2024 року (відомість № ВСЛ-000038) нараховано та виплачено 5 109,00 грн.
Згідно відомості про виплату грошей від 28.06.2024 р. № ВСЛ-000039 ОСОБА_2 нараховано 2552,55 грн. відпускних, які виплачені 04.12.2024 р.
У вищеперелічених відомостях за якими ОСОБА_2 отримав кошти містяться його чіткі особисті підписи. 
Стосовно виплати грошової компенсації за невикористані 5 днів щорічної відпустки в розмірі 2 552,55 грн, судом встановлено, що в день звільнення (28.06.2024) вона виплачена не була. На підтвердження причин затримки відповідач надав фінансові документи (квитанції) та копії поштових реєстрів АТ "Укрпошта" від 21.11.2024 року та 27.11.2024 року. Згідно з цими документами, роботодавець намагався надіслати письмове повідомлення та розрахункові кошти за адресою проживання позивача, проте кореспонденція повернулася у зв`язку з неотриманням. Згідно з трекінгом поштового відправлення та повідомленням про вручення, позивач отримав офіційне сповіщення лише 03.12.2024 року. Наступного дня, що підтверджується видатковим касовим ордером / відомістю від 04.12.2024 року, відповідач у повному обсязі виплатив ОСОБА_2 суму компенсації за відпустку в розмірі 2 552,55 грн.
Норми права, які підлягають застосуванню, мотиви суду.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині третій статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (частина перша статті 3 та статтею 4 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Щодо вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати:
Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_3 на посаді водія на підставі Трудового договору № 12/03/24 від 12.03.2024 року із посадовим окладом 13 800,00 грн. 
Наказом № 28-06/24 від 28.06.2024 року позивача звільнено за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).
З позивачем не проведений розрахунок при звільненні.
На підприємстві виплата заробітної плати здійснювалася в готівковій формі. Відповідно до наданих відомостей на виплату грошей за ІІ половину квітня, травень та червень 2024 року, позивач особисто підписав відомості та отримав належні кошти.
Відповідачем долучені до матеріалів справи відомості про нарахування та виплату заробітної плати працівникам.
Позивач стверджує, що не отримав заробітну плата за березень, квітень 2024 р. 
Відповідачем долучені відомість № ВСЛ-000017 на суму 4 231,99 р за березень 2024 р., відомість № ВСЛ-000021 на суму 6 000,00 грн. за квітень 2024 р., у яких підписи позивача відсутні.
Таким чином заборгованість ФОП « ОСОБА_4 » перед ОСОБА_2 по виплаті заробітної плати становить 10 231,99 грн, з якою виплачені обов`язкові податки та збори.
Суд відхиляє аргументи відповідача про виплату заробітної плати ОСОБА_2 за спірний період, оскільки єдиним беззаперечним доказом виплати зарплати, якщо вона видається готівкою, є особистий підпис працівника у відомості на виплату готівки або видатковому касовому ордері.
Акти комісії від 04.04.2024 року та від 19.04.2024 року, складені роботодавцем за участю посадових осіб підприємства, якими зафіксовано факт недобросовісної відмови ОСОБА_2 від підпису у відомостях лише підтверджують, що працівник відмовився поставити підпис. 
Таким чином позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості є обґрунтованими. 
Згідно відомості про виплату грошей від 28.06.2024 р. № ВСЛ-000039 ОСОБА_2 нараховано 2552,55 грн. компенсації за невикористану відпустку, які виплачені 04.12.2024 р., відомість містить особистий підпис ОСОБА_2 04.12.2024 р.
Факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні підтверджується інформацією Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 123903В-24 від 14.11.2024, повідомленням ФОП ОСОБА_3 від 20.11.2024 р. про необхідність ОСОБА_2 з`явитись для отримання коштів 25.11.2024 р. 
Втім, при порушенні строків проведення повного розрахунку при звільненні працівника, визначених статтею 116 КЗпП України, підприємство відповідно до статті 117 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З аналізу наведених норм права та встановлених обставин справи, слід виснувати, що законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України, якою законодавцем установлена максимальна межа періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку.
Таким чином, ОСОБА_2 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Судом встановлено, що позивачу не виплачена заробітна плата за березень, квітень 2024 р., а компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2 552,55 грн, яка належала позивачу при звільненні, була виплачена відповідачем лише 04.12.2024 року. Таким чином, мала місце затримка остаточного розрахунку при звільненні за період з 29.06.2024 року по 03.12.2024 року (день, що передує фактичній виплаті).
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, провадження №14-47цс21).
Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) зроблено наступний висновок: обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Оскільки, роботодавцем не виплачено ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 613,33 грн х 183 дн = 112 239,39 грн (з врахуванням обов`язкових платежів і зборів), що обраховано згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.
Проте, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 16 000,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_2 28.06.2024 року роботодавець в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України не вручив працівникові письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми. Матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача з таким фінансовим документом під підпис у день звільнення. Письмове повідомлення про нарахування компенсації за відпустку було направлено відповідачем поштою значно пізніше та отримано позивачем лише 03.12.2024 року.
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, якщо роботодавець належним чином не повідомив працівника про такі суми.
Враховуючи, що відповідач не надав доказів вручення позивачу письмового повідомлення про суми розрахунку безпосередньо в день звільнення (28.06.2024), перебіг передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку розпочався лише після фактичного отримання інформації та розрахунку (грудень 2024 року). Таким чином, позов подано 15.05.2025 року в межах належних строків захисту трудових прав, а заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку є безпідставною. 
Крім того, розрахунок позивача є помилковим, оскільки сума 13 116,77 грн включає в себе податки та обов`язкові платежі (ПДФО, військовий збір), які за законом утримуються роботодавцем як податковим агентом і не видаються "на руки" працівникові. 
Розподіл судових витрат:
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір", судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеній частині вимог.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 36, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, суд, –
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в розмірі 10 231,99 грн. з якої роботодавцем вираховано суму військового збору та податок з доходу фізичних осіб та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 000,00 грн., з утриманням із цієї суми при її фактичній виплаті податків та обов`язкових платежів.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 2 662,40 грн.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07 травня 2026 року.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Швець О.Д.