ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 33/821/418/26 Справа № 711/2400/26 Категорія: ч. 2 ст. 172-2 КУпАП 	Головуючий у І інстанції Олійник В. М. Доповідач в апеляційній інстанції Люклянчук В. Ф.	

 	 	

 	 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 червня 2026 року м. Черкас 

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Черкаського апеляційного суду Люклянчук В.Ф., розглянувши апеляційну скаргу представника Супруна Л.І. в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2026 року 

ВСТАНОВИВ

Постановою, що оскаржується, провадження по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Судом встановлено, що 11 січня 2026 року о 15.40 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчиняла домашнє насильство психологічного характеру відносно внука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являється малолітнім, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст.173-2 КУпАП.
Крім того, 11 січня 2026 року о 15.40 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 виражалася нецензурною лайкою в бік свого онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється малолітнім, чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст.173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вищевказану постанову.
Вважає її необґрунтованою та такою, що не відповідає матеріалам справи, оскільки суддею не були вивчені всі докази та невраховані пояснення учасників процесу.
З цього приводу посилається на рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України».
Зазначає, що суддею суду першої інстанції не було взято до уваги те, що ОСОБА_3 раніше вже неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності саме за ст. 173-2 КУпАП, ні яких висновків для себе не зробила та знову вчиняє адміністративні правопорушення. Стверджує, що ОСОБА_3 проявляє неповагу до суду, що проявляється у її ігноруванні викликів, щодо участі у судових засіданнях, користується безкарністю та продовжує свої протиправні дії.
Вказує, що суддею не були допитані працівники ювенальної та патрульної служби з приводу складання протоколів, збору доказів, відбору пояснень, перегляду відеозаписів з бодікамер.

При апеляційному розгляді були заслухані:
- представник Супрун Л.І. в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;
- захисниця Білоглазенко Г.П., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність та обґрунтованість постанови судді

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Даних вимог закону суддею було дотримано.
У відповідності до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта тощо. 
Апеляційний суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
У відповідності до диспозиції ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, вчинені особою, яка протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з п.п.4, 14 ч.1 ст.3 Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Таким чином, домашнє насильство, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого, або можливість її заподіяння.
Слід вказати, що конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить. Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.
Важливими елементами складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, є саме вчинення насильства у будь-якій формі його прояву та наслідки його застосування, які виражаються у заподіянні шкоди психічному або фізичному здоров`ю потерпілого, або можливого його заподіяння, яке могло настати та не настало незалежно від волі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення судді місцевого суду є обґрунтованим, а його висновки підтверджуються матеріалами справи про адміністративне правопорушення, з огляду на таке.
Уповноваженою особою поліції було встановлено, що 11 січня 2026 року о 15.40 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчиняла домашнє насильство психологічного характеру відносно внука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являється малолітнім.
Крім того, 11 січня 2026 року о 15.40 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 виражалася нецензурною лайкою в бік свого онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється малолітнім, чим вчинила домашнє насильство психологічного характеру.
Ці обставини знайшли своє відображення у протоколах про адміністративне правопорушення серії ВАД №984304 та ВАД №982758 05 березня 2026 року.
У відповідності до національного законодавства протокол про адміністративне правопорушення, в силу положень статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
З урахуванням правової позиції, викладеній в рішенні ЄСПЛ по справі «Карелін проти російської федерації» протокол про адміністративне правопорушення не може визнаватись автоматично недопустимим доказом, а підлягає оцінці із сукупністю з іншими доказами.
Проте зазначені в протоколах обставини не підтверджуються дослідженими суддею суду першої інстанції іншими доказами.
З пояснень ОСОБА_4 , наданих в суді першої інстанції під час судового засідання вбачається, що ОСОБА_3 це його колишня теща. Згідно з рішенням суду його малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наразі проживають з колишньою дружиною, яка проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_3 . Оскільки ОСОБА_5 постійно перебуває на роботі, а тому не займається вихованням дітей і вони вимушені в ті дні, які не визначені йому судом, перебувати під наглядом баби ОСОБА_3 . Остання постійно здійснює психологічний тиск на дітей, висловлюється на їх адресу нецензурною лайкою. Одного разу після такого інциденту, який його молодший син ОСОБА_6 записав на диктофон та прислав йому на телефон, ним і було встановлено, що в час і місці зазначеному в протоколах про адміністративні правопорушення, ОСОБА_3 кричала на його дітей, висловлювалася нецензурною лайкою, погрожувала. Саме тому він був вимушений звернутися до правоохоронних органів, з метою захисту своїх дітей.
У ході судового розгляду встановлено, що особа, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 , є колишньою тещою заявника ОСОБА_4 та між ними існують тривалі неприязні стосунки, які носять особистий характер. Неприязні стосунки пов`язані з тим, що донька ОСОБА_3 – ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розлучилися, мали спірний розподіл майна подружжя, який проводився через суд та на даний час судом проводиться розгляд справи, щодо встановлення проживання місця проживання спільних дітей останніх, через що між вказаними особами виникають постійні конфліктні ситуації.
В своїй заяві ОСОБА_4 вказує про вчинення колишньою тещою ОСОБА_3 стосовно його дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , фізичного насильства, про яке йому стало відомо зі аудіозапису, наданого молодшим сином. 
В ході судового розгляду судом першої інстанції досліджено аудіозапису, на якому, як це встановлено суддею районного суду, відбувається діалог невідомої жінки та невідомих дітей, яких неможливо ідентифікувати, та визначити коли саме і між ким відбувалася вказана подія. 
Тому суд правильно критично оцінив вказаний аудіозапису та не прийняв його до уваги, як доказ.
Додатково апеляційний суд щодо цього аудіозапису, долучений ОСОБА_4 , відзначає таке.
З пояснень ОСОБА_4 , наданих ним в суді, випливає, що це аудіозапис зроблено малолітнім ОСОБА_1 , 2017 року народження.
Разом з тим здійснення зйомки у цій справі не відповідає положенню ст. 251 КУпАП, в аспекті можливості використання фактичних даних цього відео у якості доказів підтвердження в діях ОСОБА_3 ознак адміністративного правопорушення.
У справах проти України Європейський Суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) розглядав питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій ст. 6 Конвенції.
З цього приводу апеляційний суд посилається на правову позицію Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011року № 12-рп/2011, згідно з якою подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно з частиною другою ст. 66 КПК України (1960 року) речі або документи (фактичні данні) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність». 
Таким чином, Конституційний суд України дійшов висновку, що положення статті 62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Тому положення першого речення частини третьої цієї статті «обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» слід розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може гуртуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх зберігання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність", особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Повертаючись до обставин цієї справи, апеляційним судом не встановлено, що малолітній ОСОБА_1 здійснював аудіозапис на свій мобільний телефон випадково, щой той діяв не ініціативно, цілеспрямовано фіксуючи певні дані.
За таких обставин наданий апелянтом аудіозапис є недопустимим доказом.
Апеляційний суд зауважує, що уповноваженою особою поліції не було встановлено об`єктивна сторона вчиненого правопорушення щодо малолітнього ОСОБА_1 . Щодо цього апеляційний суд відзначає, що у цій справі уповноваженою особою поліції не встановлено, які конкретні дії вчинила ОСОБА_3 щодо свого онука, котрі можуть свідчити про вчинення домашнього насильства. 
Попри доводи апелянта, апеляційним переглядом встановлено, що суддею районного суду відповідно до ст. 252 КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_1 , 2017 року народження, адже такий допит буде суперечити інтересам дитини, може завдати їй психологічної травми.
Також апеляційний суд відзначає вибірковий характер клопотання апелянта, котрий не ставив питання про допит іншого потерпілого ОСОБА_2 ,, 2012 року народження.
Так само відсутні підстави, як це просив ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, для допиту працівників ювенальної та патрульної поліції. З приводу цього клопотання, апеляційний суд зауважує, що апелянт не вказав яких саме осіб треба допитати. Разом з тим за обставин справи встановлено відсутність очевидців подій, що є предметом дослідження судом.
З урахуванням визнання апеляційним судом долученого ОСОБА_4 аудіозапису недопустимим доказом, відсутні підстави для призначення експертизи щодо цього доказу.
Заразом відповідно до практики ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю є кримінальною, мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції (справа «Лучанінова проти України»).
Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.
З огляду на викладене вище, апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів, які б поза розумним сумнівом доводили вчинення ОСОБА_3 інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування постанови судді. 
Керуючись ст. 294 КУпАП

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скаргу залишити без задоволення, постанову судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2026 року - без змін.
Постанова набирає чинності негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.Ф. Люклянчук