ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3192/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючої судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши у порядку письмого провадження апеляційну скаргу Фермерського господарства "Клевер"
на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 (повний текст рішення складено 26.12.2025, суддя Петренко Н.Д.) 
по справі № 916/3192/25
за позовом Фермерського господарства "Клевер"
до відповідачів: 
1. Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія";
2. Асоціації фермерських господарств "Сім`я";
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1 
про стягнення 290 864,20 грн, 
(суддя першої інстанції: Петренко Н.Д., дата та місце ухвалення рішення: 16.12.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29),

Фермерське господарство "Клевер" (далі – Позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (далі – Відповідач-1) та Асоціації фермерських господарств "Сім`я" (далі – Відповідач-2) в якому просило: стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з вирахуванням франшизи у розмірі 19 506,84 грн; стягнути з Асоціації фермерських господарств "Сім`я" різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 66 022,33 грн та стягнути з Асоціації фермерських господарств "Сім`я" упущену вигоду у розмірі 205 335,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог Фермерське господарство "Клевер" посилався на те, що згідно експертного висновку вартість матеріального збитку власника транспортного засобу становить 219 822,13 грн, натомість Відповідач-1 відшкодувало лише частину страхового відшкодування у розмірі 137 293,16 грн. Крім того різницю у розмірі 66 022,33 грн між розміром шкоди та страховою виплатою має відшкодувати Асоціація фермерських господарств "Сім`я" та сплатити упущену вигоду у розмірі 205 335,00 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.12.2026 у даній справі у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства "Клевер" до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" та Асоціації фермерських господарств" Сім`я" про стягнення 290 864,20 грн – відмовлено в повному обсязі.
Місцевий господарський суд у своєму рішенні зазначив, що внаслідок винних дій Відповідача-2, Позивач зазнав матеріальної шкоди у вигляді пошкодження належного йому транспортного засобу. При цьому Відповідачем-1 як страховиком відповідно до умов договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було перераховано Позивачу страхове відшкодування, розраховане на підставі складеного 06.11.2023 ПП "Експерт-Сервіс-Альфа" Звіту №401.23Е про оцінку автомобіля Volvo FH 13.440, , згідно з яким вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Volvo FH 13.440, пошкодженого в ДТП 19.09.2023, станом на момент ДТП без ПДВ, становить 140 493,16 грн.
Судом першої інстанції було встановлено, що в справі наявні два висновки спеціалістів, як на замовлення Позивача, так і на замовлення страхової компанії, в яких розмір матеріальної шкоди, завданої Позивачу має суттєві розбіжності. При цьому ані стороною Позивача, ані стороною Відповідача клопотання про призначення судової експертизи з цього приводу не заявлялось.
Господарський суд Одеської області вказав, що звертаючись до суду з позовними вимогами, Позивачем окрім, Висновку експерта №53/23-Е від 02.11.2023 щодо розміру матеріальної шкоди, на підтвердження понесених витрат на відновлювальний ремонт, а також щодо обставин знаходження автомобіля на СТО після ДТП протягом 45 днів інших належних та допустимих в сенсі ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів не надано.
Суд першої інстанції дійшов висновку про недостатність поданих Позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та для спростування доводів Відповідачів, у зв`язку з чим визнав позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, і такими, що не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з таким рішенням, Фермерське господарство "Клевер" звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області по справі № 916/3192/25 від 16 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Фермерського господарства "Клевер" задовольнити в повному обсязі.
Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що 13.09.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої заподіяно шкоду майну ФГ "Клевер", при цьому вина водія встановлена постановою суду, а цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована в ПрАТ "УТСК", тому після настання страхового випадку у страховика виник обов`язок здійснити страхову виплату у межах страхової суми. 
Апелянт вказує, що страховик виплатив лише частину страхового відшкодування, тоді як різниця між належною до виплати сумою (з урахуванням франшизи) та фактично виплаченою становить 19 506,84 грн, яка підлягає стягненню. 
Крім того Позивач зазначає, що з огляду на те, що фактичний розмір шкоди перевищує страхове відшкодування, обов`язок відшкодувати різницю покладається на АФГ "Сім`я" як володільця джерела підвищеної небезпеки та роботодавця водія, який завдав шкоду під час виконання трудових обов`язків, у розмірі 66 022,33 грн.
Також Скаржник у своїй скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у позові, зазначаючи, що звіт оцінювача, на який фактично послався суд, не є належним і достатнім доказом, оскільки не містить підтвердження вихідних даних і джерел інформації, тоді як висновок судового експерта є повним, обґрунтованим та виконаним відповідно до вимог законодавства і Методики, а отже саме він має братися за основу при визначенні реального розміру збитків. 
На думку Позивача, місцевий господарський суд безпідставно не надав оцінки доказам у їх сукупності, фактично ухилився від встановлення дійсного розміру шкоди та не навів належної мотивації рішення, у зв`язку з чим відмова у задоволенні позовних вимог є необґрунтованою.
Апелянт стверджує, що в оскаржуваному судовому рішенні відсутні належні та вмотивовані аргументи, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення упущеної вигоди.
На переконання Позивача до матеріалів справи були надані належні та допустимі докази, які підтверджують реальність упущеної вигоди, зокрема: договори, акти виконаних робіт, накладні, податкові декларації та інші фінансові документи, які свідчать про те, що пошкоджений унаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб фактично використовувався Позивачем для здійснення господарської діяльності з перевезення вантажів.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції не враховував наявність складу цивільного правопорушення, не дослідив належним чином договори перевезення, акти надання послуг, видаткові накладі, так інші документи, які були долучені Позивачем до позовної заяви, а також залишив поза увагою причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.
Таким чином, місцевий господарський суд, не надавши належної оцінки поданим доказам та не навівши мотивів відхилення розрахунку упущеної вигоди, дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Клевер" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 по справі №916/3192/25 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3192/25.
28.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3192/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Клевер" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 по справі №916/3192/25; вирішено розглянути апеляційну скаргу Фермерського господарства "Клевер" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 по справі №916/3192/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
05.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Асоціації фермерських господарств "Сім`я" надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві Відповідач-2 зазначає, що позовні вимоги, пред`явлені Позивачем до нього є безпідставними, недоведеними, та вважає, що у їх задоволенні було обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції, апеляційна скарга висновків суду першої інстанції не спростовує.
На переконання Відповідача-2 вимога Позивача про стягнення «різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою» у розмірі 66 022,33 грн є необґрунтованою, оскільки розрахована виключно на підставі висновку експерта №53/23-Е, який не є належним і допустимим доказом у розумінні процесуального законодавства, адже не містить відомостей про підготовку для подання до суду та попередження про кримінальну відповідальність, а також складений поза межами судового провадження, у зв`язку з чим обґрунтовано не був врахований судом першої інстанції. 
Крім того, Відповідач-2 наголошує, що заявлені «реальні збитки» мають підтверджуватись фактичними витратами, які Позивач уже поніс на відновлювальний ремонт транспортного засобу, тоді як жодних належних доказів таких витрат (зокрема документів СТО чи підтвердження оплати ремонту) до матеріалів справи не надано, а сам висновок експерта не містить посилань на понесені витрати і не може підтверджувати їх розмір. 
Відповідач-2 зазначає, що з огляду на те, що автомобіль уже відремонтований, до предмета доказування входять саме обставини проведення ремонту та його вартості, однак Позивач цього не довів, чим порушив обов`язок доказування. 
Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, розмір шкоди визначається за фактичною сумою витрат, підтверджених документами або судовою експертизою, а також з урахуванням зносу та особливостей відшкодування ПДВ, який підлягає компенсації лише за наявності підтвердження оплати ремонту платнику ПДВ, а оскільки у наданому розрахунку враховано 20% ПДВ без підтвердження фактичної сплати та без доказів виконання ремонту платником ПДВ, такі суми не можуть включатися до складу збитків. Таким чином, у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження заявленої до стягнення суми, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
Відповідач-2 у своєму відзиві також вказує, що вимога про стягнення «упущеної вигоди» є необґрунтованою, оскільки розрахунок Позивача має суто теоретичний характер і базується на показниках попереднього періоду без належних доказів. 
Крім того на переконання Відповідача-2, Позивач не довів ані неможливість використання автомобіля протягом 45 днів, ані факт і тривалість ремонту, ані наявність конкретних замовлень і доходів у цей період, зокрема відсутні заявки, специфікації та інші документи, що підтверджують реальну можливість отримання прибутку після ДТП. Натомість надані докази свідчать про використання інших транспортних засобів, що спростовує доводи про зупинення діяльності. Отже, упущена вигода не підтверджена належними доказами, є гіпотетичною і не підлягає стягненню.
Асоціація фермерських господарств "Сім`я" зазначає, що Позивач без належного обґрунтування додав до апеляційної скарги новий доказ, а саме довідку ФОП, яка не подавалась до суду першої інстанції, хоча існувала ще у 2023 році та могла бути подана разом із позовом; при цьому жодних об`єктивних причин неподання доказу у встановлений строк чи клопотання про його поновлення не наведено, що відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України виключає можливість її прийняття судом апеляційної інстанції. 
Крім того, сама довідка не є належним і допустимим доказом, оскільки не підтверджена жодними первинними документами (договір на ремонт, акти приймання-передачі, акти виконаних робіт, докази оплати), а відтак не доводить ні факту, ні строків ремонту транспортного засобу. З огляду на це, зазначений документ не має доказового значення, не спростовує висновків суду першої інстанції та не створює підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того 05.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Асоціації фермерських господарств "Сім`я" надійшло клопотання про стягнення судових витрат у зв`язку з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції при розгляді справи №916/3192/25.
Відповідач-1 та Третя особа своїм правом на подання відзиву не скористалися, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу на відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2023 року, приблизно о 12 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "MAN TGX 18.440", номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом "Benalu" номерний знак НОМЕР_2 , належність АФГ "Сім`я", в м. Чорноморськ, Одеської область, на вул. Транспортна, 44, в порушення вимог п. 10.10 Правил дорожнього руху (затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, далі - Правила), рухаючись заднім ходом не впевнився, що це буде безпечно, не звернувся до сторонніх осіб по допомогу, скоїв наїзд на припаркований автомобіль "Volvo", номерний знак НОМЕР_3 , який належить ФГ "Клевер". У наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 13 жовтня 2023 року, що набрала законної сили, по справі № 501/3900/23, ОСОБА_1 визнано таким, що вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
З довідки від 31.01.2024, вих.№1, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює в АФГ "Сім`я" на посаді водій автотранспорту з 01.03.2023 згідно з наказом №3 від 28.02.2023.
Згідно з Полісом № 215282786 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальником за яким є АФГ «Сім`я», строк дії договору встановлено з 22.06.2023 по 21.06.2024 включно. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки MAN, модель TGX 18.440, державний номерний знак НОМЕР_1 . Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 160 000,00 (сто шістдесят тисяч) грн.
22 вересня 2023 року між ФГ "Клевер" та ФОП Вітвіцький І.І., в особі судового експерта Вітвіцького Ігоря Івановича, уклали Договір № 53/23 про проведення транспортно-товарознавчого, відповідно до умов якого Замовник (ФГ "Клевер") доручає, а Виконавець (ФОП Вітвіцький І.І.) бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах визначених законодавством та цим Договором провести експертне дослідження наданих Замовником об`єктів (матеріалів) досліджень і надати Висновок експерта транспортного товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку автомобіля "VOLVO FH 13.440", державний номер НОМЕР_3 , пошкодженого в результаті ДТП, що сталося 13.09.2023.
02 листопада 2023 року судовим експертом Вітвицьким Ігорем Івановичем було складено Висновок експерта № 53/23-Е транспортно - товарознавчого дослідження автомобіля "Volvo FH 13.440", номерний знак НОМЕР_3 , в якому встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "VOLVO FH 13.440", номерний знак НОМЕР_3 , пошкодженого в результаті ДТП, що сталося 13.09.2023 року, складає 219 822, 13 грн.
У даному висновку, вказано, що дослідження автомобіля "VOLVO FH 13.440", реєстраційний номер НОМЕР_3 проводилося 22 вересня 2023 року.
Відповідно до вимог п. 4.21 "Інструкції № 53/5 від 08.10.98 р." про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта за ст. Кримінального кодексу України експерт обізнаний.
В огляді приймали участь: представник власника КТЗ Запорожець Володимир Анатолійович.
Виклик зацікавлених сторін не проводився.
В матеріалах справи наявний Звіт №401.23Е про оцінку автомобіля "Volvo FH 13.440", ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , складений 06.11.2023 ПП "Експерт-Сервіс-Альфа".
Відповідно до зазначеного звіту огляд досліджуваного автомобіля забезпечений і проведений 19.09.2023.
Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Volvo FH 13.440", ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкодженого в ДТП 19.09.2023 року, станом на момент ДТП без ПДВ, становить 140493,16 грн.
В матеріалах справи наявні Договори на перевезення вантажів, зокрема такі як:
- Договір перевезення № ТА024-24012023 від 24 січня 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Грано Солюшн";
- Договір № 31/01 про надання послуг від 31 січня 2022, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Логістик ЛТД";
- Договір № 1503/6 про перевезення вантажу від 15 березня 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Васильківхлібпродукт";
- Договір № 1306/4 про перевезення вантажу від 13 червня 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Васильківхлібпродукт";
- Договір перевезення вантажу № 160223ФГКО від 16 лютого 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек-Інвест";
- Договір № 1003/1-2023 про надання послуг перевезення вантажів від 10 березня 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "БАЛК - ТРАНС";
- Договір № 1003/1-2023 про надання послуг перевезення вантажів від 10 березня 2023 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "БАЛК - ТРАНС";
- Додаткова угода № 3 до Договору № 12/05-215 на перевезення вантажів від 12.травня 2022 року, яка була укладена між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дісулев" 03 січня 2023 року;
- Додаткова угода № 4 до Договору № 12/05-215 на перевезення вантажів від 12.травня 2022 року, яка була укладена між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дісулев" 02 лютого 2023 року;
- Додаткова угода № 5 до Договору № 12/05-215 на перевезення вантажів від 12.травня 2022 року, яка була укладена між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дісулев" 03 лютого 2023 року.
- Додаткова угода № 3 до Договору № 12/05-215 на перевезення вантажів від 12.травня 2022 року, яка була укладена між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дісулев".
Також у матеріалах справи містяться численні акти про надання послуг за період з 04 січня 2023 року по 28 липня 2023 року, відповідно до яких Фермерське господарство виступає виконавцем у правовідносинах із різними контрагентами.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин першої - третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Частинами першою-четвертою статті 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою цим шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов (зокрема, виконання трудових (службових) обов`язків).
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
При цьому, на Позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме Відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи на підставі доказів у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Отже, істинність твердження Позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню Позивачем перед судом.
Згідно з частинами першою - другою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 у справі цивільної юрисдикції №426/16825/16-ц зазначила, що аналіз норм ст.ст. 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає змогу стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
За усталеною судовою практикою Верховного Суду для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками; вина боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (див. постанову Верховного Суду у справі №923/43/19 від 13.03.2020).
Деліктне зобов`язання - це різновид цивільно-правових зобов`язань, і тому йому властиві ті самі структурні особливості, що характеризують будь-яке зобов`язання.
Кредитором у такому зобов`язанні виступає потерпілий, а боржником, за загальним правилом, є особа, яка завдала шкоди (деліквент). Змістом зобов`язання з відшкодування шкоди є право потерпілого (кредитора) вимагати поновлення його майнових і особистих немайнових прав, що були порушені неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди до того стану, в якому вони знаходились до правопорушення, і обов`язок заподіювача шкоди чи інших зобов`язаних осіб (боржника) виконати такі вимоги. Предметом зобов`язання з відшкодування шкоди є дії боржника, що забезпечують найбільш повне поновлення майнових та особистих немайнових благ кредитора, яким завдана шкода.
Деліктна відповідальність є недоговірною відповідальністю. Вона настає у разі делікту - протиправного завдання шкоди будь-кому, коли правопорушник не перебуває в договірних відносинах із потерпілим.
Водночас необхідно враховувати, що вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння. Відповідальність без вини можлива тільки в окремих, передбачених законом випадках в цивільному праві (наприклад, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки).
Цивільним кодексом України закріплено легальну цивільно-правову дефініцію вини (ст. 614 Цивільного кодексу України), визначаючи її через обставини, які свідчать про її відсутність. Так, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України). Отже, вина у цивільному праві це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання або для запобігання заподіянню шкоди. Дане визначення вини позбавлене суб`єктивної характеристики, воно ґрунтується на зовнішніх, об`єктивних критеріях визначення. Вживання всіх залежних від особи заходів є формою поведінки особи, а не її психічного ставлення.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - Позивачів, Відповідачів, третіх осіб тощо.
При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Судовою колегією було встановлено, що 13 вересня 2023, приблизно о 12 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "MAN TGX 18.440", номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом "Benalu" номерний знак НОМЕР_2 , належність АФГ "Сім`я", в м. Чорноморськ, Одеської область, на вул. Транспортна, 44, в порушення вимог п. 10.10 Правил дорожнього руху (затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, далі - Правила), рухаючись заднім ходом не впевнився, що це буде безпечно, не звернувся до сторонніх осіб по допомогу, скоїв наїзд на припаркований автомобіль "Volvo", номерний знак НОМЕР_3 , який належить ФГ "Клевер". У наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 13 жовтня 2023 року, що набрала законної сили, по справі № 501/3900/23, ОСОБА_1 визнано таким, що вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Таким чином, обставини того, що саме ОСОБА_1 є винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було завдано шкоди майну боржника, встановлені постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 13 жовтня 2023 року, що набрала законної сили, по справі № 501/3900/23.
Судовою колегію було встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працює в АФГ "Сім`я" на посаді водія автотранспорту з 01.03.2023 згідно з наказом №3 від 28.02.2023.
Таким чином, ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з АФГ "Сім`я" та керував транспортним засобом, який знаходився у власності АФГ "Сім`я" зазначене не заперечується сторонами.
Враховуючи наведене, та керуючись нормами ст. 1187 Цивільного кодексу України, судова колегія зазначає, що обов`язок з відшкодування шкоди завданої ОСОБА_1 , внаслідок вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, покладається саме на власника транспортного засобу, а саме АФГ "Сім`я".
Як встановлено судом апеляційної інстанції, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб MAN TGX 18.440, державний номер НОМЕР_1 , був застрахований відповідно до Полісу № 215282786, строк дії якого охоплює спірний період (з 22.06.2023 по 21.06.2024), із визначеною страховою сумою у розмірі 160 000,00 грн за шкоду, заподіяну майну одного потерпілого, що свідчить про покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах цієї суми на страховика.
Так, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 Цивільного кодексу України).
Абзацом 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Судовою колегією було встановлено, що Звітом №401.23Е про оцінку транспортного засобу "Volvo FH 13.440" (VIN: НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_3 ), складеним 06.11.2023 ПП "Експерт-Сервіс-Альфа" на замовлення Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія", було визначено вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП станом на цю дату, без урахування ПДВ, у розмірі 140 493,16 грн.
Визначена у звіті сума матеріального збитку була зменшена на розмір франшизи 3 200,00 грн, у зв`язку з чим сума страхового відшкодування склала 137 293,16 грн, яка була перерахована Позивачу, при цьому факт її отримання останнім не заперечується.
Разом з тим було встановлено, що 22 вересня 2023 року між ФГ "Клевер" та ФОП Вітвіцький І.І. (судовий експерт) укладено Договір №53/23 про проведення транспортно-товарознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку автомобіля "VOLVO FH 13.440", державний номер НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП 13.09.2023.
На виконання зазначеного Договору було складено Висновок №53/23-Е, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 219 822,13 грн, при цьому огляд автомобіля проведено 22 вересня 2023 року за участю представника власника, без виклику заінтересованих осіб, а експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
З наведеного вбачається, що визначений у Висновку експерта №53/23-Е розмір матеріального збитку є більшим, ніж сума, визначена у звіті, наданому Відповідачем-1 та фактично компенсована йому, що свідчить про наявність розбіжностей між сторонами щодо визначення кінцевого розміру матеріального збитку та його реального обсягу.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 01.02.2018 у справі №910/22886/16, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17, від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 25.07.2018 у справі №922/4013/17, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.
У разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди заподіяної внаслідок ДТП, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №911/482/17, від 21.12.2020 у справі №911/286/20.
Судова колегія зауважує, що матеріали справи не містять жодних документів станцій технічного обслуговування або інших належних доказів, які б підтверджували фактичний розмір витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, зокрема рахунків, актів виконаних робіт, калькуляцій СТО чи платіжних документів, на підставі яких можна було б встановити реальний обсяг понесених витрат та перевірити відповідність заявленого розміру шкоди фактичним витратам на ремонт автомобіля.
У контексті зазначеного слід виходити з того, що у разі відсутності документів, які підтверджують фактичні витрати на відновлювальний ремонт, саме висновок автотоварознавчої експертизи є одним із належних доказів, на підставі якого суд може встановити орієнтовний або фактичний (реальний) розмір шкоди, завданої внаслідок ДТП, з урахуванням його оцінки у сукупності з іншими наявними доказами у справі.
Як вбачається з наданого Позивачем Висновку експерта, згідно з ремонтною калькуляцією №8443 від 02 листопада 2023 року, яка є невід`ємною частиною зазначеного висновку, розрахунок вартості здійснено з урахуванням 20% ПДВ, що також прямо відображено у тексті самого висновку експерта.
Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 у справі № 924/675/17 наголошував, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин:
1) фактичне здійснення ремонту автомобіля;
2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ.
Однак, як уже було зазначено, Позивачем не надано належних та допустимих доказів виконання ремонтних робіт, зокрема первинних бухгалтерських документів або документів СТО, на підставі яких можна було б достеменно встановити фактичне понесення витрат, у тому числі сплати ПДВ при ремонті транспортного засобу, що виключає можливість перевірки обґрунтованості включення відповідних сум до розрахунку заявленої шкоди.
Судова колегія зауважує, що складових елементом доказування наявності збитків є саме визначення їх розміру, але так як зазначений Висновок експерта не мітить точного розміру завданих збитків без врахування ПДВ, колегія суддів вважає, що він є неналежним доказом в даній справі.
З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичний розмір завданих збитків. У зв`язку з цим підстави для задоволення позовних вимог про стягнення збитків у заявленому розмірі відсутні. Отже висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Щодо позовної вимоги про відшкодування упущеної вигоди у розмірі 205 335,00 гривень, апеляційний суд зазначає таке.
У частині другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (Позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії Відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Верховним Судом у постанові від 21.11.2023 у справі № 910/3658/23 зазначено, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
При цьому, неодержаний дохід (упущена вигода) – це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.
Верховний Суд у постанові від 07.11.2023 у справі 922/3928/20 наголошує, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (Позивача) обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання і тільки неправомірні дії Відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Відтак, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.
Як було встановлено судовою колегією, Позивач на підтвердження недоотриманого доходу надав численні договори перевезення та пов`язані з ними правочини, зокрема: Договір перевезення № ТА024-24012023 від 24 січня 2023 року, укладений між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грано Солюшн"; Договір № 31/01 про надання послуг від 31 січня 2022 року, укладений між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глобал Логістик ЛТД"; Договір № 1503/6 про перевезення вантажу від 15 березня 2023 року та договір № 1306/4 про перевезення вантажу від 13 червня 2023 року, укладені між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Васильківхлібпродукт"; Договір перевезення вантажу № 160223ФГКО від 16 лютого 2023 року, укладений між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротек-Інвест"; Договір № 1003/1-2023 про надання послуг перевезення вантажів від 10 березня 2023 року, укладений між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "БАЛК – ТРАНС", а також Додаткові угоди № 3 від 03 січня 2023 року, № 4 від 02 лютого 2023 року та № 5 від 03 лютого 2023 року до договору № 12/05-215 на перевезення вантажів від 12 травня 2022 року, укладеного між Фермерським господарством "Клевер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дісулев".
Також у матеріалах справи наявні численні акти про надання послуг за період з 04 січня 2023 року по 28 липня 2023 року з різними контрагентами, якими підтверджено факт надання Позивачем послуг з перевезення та отримання ним відповідної оплати.
Судова колегія зазначає, що при визначенні розміру упущеної вигоди Позивач взяв за основу показники прибутку за 6-місячний період, поділив їх на 180 днів та визначив середньоденний чистий прибуток у розмірі 4 563,00 грн. Надалі Позивач виходив із того, що автомобіль перебував у ремонті протягом 45 днів, що, за його твердженням, підтверджується довідкою СТО, і саме на підставі цього періоду здійснив розрахунок заявленої упущеної вигоди.
Апеляційний господарський суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що зазначений транспортний засіб перебував на огляді та в ремонті протягом 45 днів, які б підтверджували як сам факт його фактичного перебування на ремонті, так і тривалість такого ремонту.
Водночас подану разом з апеляційною скаргою довідку ФОП Мкртчян Г.А. від 28 жовтня 2023, якою нібито підтверджується зазначений період перебування транспортного засобу на ремонті, судова колегія не приймає до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції, зокрема, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частинами 1 та 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Як передбачено ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до правових позицій ВС КГС, викладених у постановах від 13.04.2021 у справі 909/722/14 та від 1 липня 2021 року по справі 46/603, положення ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. Положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи 916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи 909/965/16, від 26.02.2019 зі справи 913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Колегією суддів встановлено, що Позивач, подаючи зазначені вище докази на підтвердження своєї позиції, не надав клопотання про їх долучення до матеріалів справи. Відсутність відповідного клопотання, а також обґрунтування неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції, суперечить вимогам Господарського процесуального кодексу України та усталеній практиці Верховного Суду щодо порядку подання доказів в апеляційній інстанції.
За таких обставин колегія суддів не приймає зазначені докази до розгляду та не бере їх до уваги при вирішенні спору.
З наведеного вбачається, що достеменно встановити загальний розмір упущеної вигоди неможливо, оскільки Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, протягом якого саме періоду транспортний засіб фактично не міг використовуватися у господарській діяльності, а також не підтверджено тривалість його простою у зв`язку з ремонтом.
Враховуючи наведене у сукупності, судова колегія дійшла висновку, що Позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заявленої ним упущеної вигоди, а тому за відсутності належного доказового підтвердження обґрунтованого та розрахованого розміру упущеної вигоди, підстави для задоволення відповідних позовних вимог є відсутніми. У зв`язку з цим судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують заявлені позовні вимоги Позивача щодо стягнення збитків та упущеною вигоди.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд, оцінивши у сукупності доводи Позивача у його апеляційній скарзі, погоджується з висновком Господарського суду Одеської області, що позовні вимоги Фермерського господарства "Сім`я" не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи Скаржника викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на остаточний висновок.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд доходить висновку, що апеляційну скаргу Фермерського господарства "Клевер" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 у справі № 916/3192/25 слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 у справі № 916/3192/25 - залишити без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на Апелянта.
Розглянувши клопотання Відповідача-2 щодо розподілу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, за результатами апеляційного перегляду даної справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як зазначалося, 05.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Асоціації фермерських господарств "Сім`я" надійшло клопотання про стягнення судових витрат, понесених у зв`язку з наданням правничої допомоги під час розгляду справи № 916/3192/25 у суді апеляційної інстанції.
У поданому клопотанні Відповідач-2 просить суд стягнути з Фермерського господарства "Клевер" на користь Асоціації фермерських господарств "Сім`я" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат у суді апеляційної інстанції Відповідач-2 надав Акт № 2 приймання-передачі виконаних робіт до Договору № 18/08/2025 про надання правової допомоги від 18 серпня 2025 року, зазначивши, що вказаний Договір міститься в матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 18 серпня 2025 року між Асоцієацією фермерських господарств "Сім`я" (Довіритель) та адвокатом Розенбойм Юрієм Олександровичем (Повірений) було укладено Договір № 18/08/2025 про надання правової допомоги (далі - Договір), за умовами якого, Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе обов`язок надати правову допомогу шляхом складання та документів і представництва інтересів в судах всіх інстанцій, а також в інших органах з метою захисту прав Довірителя у справі № 916/3192/25.
П. 4.1. Договору перебачено, що Довіритель сплачує Повіреному гонорар в розмірі, що визначається в акті (актах) приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до п. 4.3. Договору Детальний опис робіт, які виконані адвокатом на виконання умов цього Договору складається Повіреним та підтверджується Довірителем шляхом підписання. Вказаний опис робіт може міститися в акті виконаних робіт, який є підставою для сплати гонорару Повіреному.
Зазначений Договір підписаний з обох сторін та скріплений печаткою Асоціації фермерських господарств "Сім`я".
Разом з тим до поданого клопотання Відповідчем-2 було додано Акт № 2 приймання-передачі виконаних робіт до Договору № 18/08/2025 про надання правової допомоги від 18 серпня 2025 року.
Відповідно до умов зазначеного Акту, Сторони погодили та підтвердили, що Повіреним виконано, а Довірителем прийнято в повному обсязі роботи з ознайомлення з апеляційною скаргою у справі №916/3192/25 та матеріалами до неї, аналізу судової практики Верховного Суду, формування правової позиції, складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу, вартістю 10 000 грн. 
Згідно з умовами Акту, зазначені роботи за змістом, обсягом та вартістю відповідають Договору; їх загальна вартість становить 10 000 грн, що підлягає сплаті протягом 10 робочих днів з дня отримання (стягнення) цієї суми з Відповідача.
П. 3. Акту перебачено, що Акт складено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, та набирає чинності з моменту підписання Сторонами. 
Судова колегія зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на Відповідача; 2) у разі відмови в позові - на Позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Крім того, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може також відступити від вказаного у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення Позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач-2 дотримався вимог щодо строків звернення із заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та подання відповідних доказів. Відповідно до цих доказів сума витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції складає 10 000,00 грн.
Водночас, від Фермерського господарства "Клевер" клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених Відповідачем-2 витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із апеляційним переглядом справи № 916/3192/25 не надходило.
Разом із тим судова колегія зазначає, що випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Як уже зазначалося, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними у частинах 5- 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. У такому випадку суд, керуючись зазначеними положеннями Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає таких витрат повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Дослідивши клопотання представника Асоціації фермерських господарств "Сім`я" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи та надані на її підтвердження докази, суд апеляційної інстанції, керуючись правилами, встановленими у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку не покладати на Позивача всі витрати Відповідача-2 у заявленій ним сумі 10 000,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (подібні за змістом висновки наведено у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18, у додатковій постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123- 130 Господарського процесуального кодексу України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, додаткова постанова Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
Отже, розмір таких витрат має бути розумним, обґрунтованим, підтвердженим належними доказами, тобто відповідати вказаним критеріям.
Суд апеляційної інстанції при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.
Колегія суддів звертає увагу на тому, що заявник хоча і посилається на погодження фіксованої суми винагороди адвоката за надані послуги, втім, на переконання суду апеляційної інстанції, наданий стороною перелік виконаних робіт в Акті №2 представником Відповідача-2 підлягає оцінці на предмет дотримання критеріїв їх співмірності та обґрунтованості.
Проаналізувавши надані адвокатом Відповідача-2 послуги, а також подані документи, колегія суддів вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) в суді апеляційної інстанції на суму 10 000,00 грн не відповідає критерію розумності та є не співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт.
Правова позиція Відповідача-2 була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору двома судовими інстанціями.
Судова колегія зазначає, що із заяв по суті в суді апеляційної інстанції Відповідачем-2 було подано відзив на апеляційну скаргу та відповідно клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Розенбойм Юрій Олександрович якості представника Відповідача-2 брав участь у розгляді даної справи місцевим господарським судом, відтак обізнаність адвоката щодо предмета спору, специфіки спірних правовідносин, судової практики у подібних правовідносинах, сталої правової позиції та ходу розгляду справи презюмується, у зв`язку з чим підготовка та подання відзиву не вимагали великого обсягу аналітичної та технічної роботи.
При цьому, як вбачається зі змісту відзиву на апеляційну скаргу, Відповідач-2 здійснив аналіз практики Верховного Суду та навів відповідні правові позиції у вказаному відзиві. Водночас за своїм змістом зазначений відзив є подібним до відзиву, поданого ним під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Судова колегія також зазначає, що дана справа переглядалася судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим судові засідання у справі не проводилися.
З огляду на подані до клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу докази щодо характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, з урахуванням положень наведених норм, сталої судової практики у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу та фактичних обставин справи, керуючись, у тому числі такими критеріями як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також, ураховуючи критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, судова колегія дійшла висновку, що у наведеному випадку доведеними та обґрунтованими є витрати Відповідача-2 на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3 000,00 грн та підлягають стягненню з Позивача у цій справі.
Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Клевер" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 у справі № 916/3192/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 у справі № 916/3192/25 - залишити без змін.
3. Клопотання Асоціації фермерських господарств "Сім`я" про стягнення судових витрат у зв`язку з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції при розгляді справи №916/3192/25 – задовольнити частково.
4. Стягнути з Фермерського господарства "Клевер" (67410, Україна, Роздільнянський р-н, Одеська обл., село Новокостянтинівка; код ЄДРПОУ: 42912250) на користь Асоціації фермерських господарств "Сім`я" (67322, Україна, Березівський р-н, Одеська обл., село Ставкове, вулиця Путінцова, будинок 26; код ЄДРПОУ: 209804437) витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 грн.
5. У задоволенні іншої частини клопотання Асоціації фермерських господарств "Сім`я"- відмовити.
6. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
7. Матеріали справи №916/3192/25 повернути до Господарського суду Одеської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 04.05.2026 у зв`язку з перебуванням члена колегії суддів Діброви Г.І. у відрядженні з 02.04.2026 по 04.04.2026 та з 16.04.2026 по 18.04.2026, а також у відпустці з 13.04.2026 по 15.04.2026, а також члена колегії суддів Ярош А.І. — у відпустці з 17.04.2026 по 01.05.2026.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва 

А.І. Ярош