ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 3/454 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Рисовський»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 (у складі колегії суддів: Зварич О.В. (головуючий), Панова І.Ю., Скрипчук О.С.)
та ухвалу Господарського суду Львівської області від 24.12.2025 (суддя Крупник Р.В.) про залишення без розгляду скарги Фермерського господарства «Рисовський» на дії (бездіяльність) державного виконавця

у справі № 3/454 

за позовом Фермерського господарства «Рисовський»
до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області,
за участю Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,
про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
21.12.2025 Фермерське господарство «Рисовський» (далі - ФГ «Рисовський») звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця (вх. № 5524/25 від 22.12.2025), в якій просило суд визнати неправомірними дії та бездіяльність Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Пустомитівській ВДВС), що полягають у невиконанні рішення арбітражного суду Львівської області № 3/454 від 11.11.1993 і рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також у знищені виконавчого провадження та наказу арбітражного суду Львівської області у справі № 3/454 від 11.11.1993, та поновити строк звернення з цією скаргою.
Подана скарга обґрунтована тривалим невиконанням рішення арбітражного суду Львівської області № 3/454 від 11.11.1993 та посиланням на те, що всі звернення заявника щодо виконання судового рішення не дали належного результату.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.12.2025, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026, скаргу ФГ «Рисовський» про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця (вх. № 5524/25 від 22.12.2025) у справі № 3/454 повернуто без розгляду з підстав, передбачених частиною 5 статті 340 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у квітні 2026 року ФГ «Рисовський» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого абзацом 2 частини 2 статті 287 ГПК, просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 24.12.2025, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційну скаргу ФГ «Рисовський» обґрунтовує, зокрема тим, що висновки суду першої інстанції, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, про наявність підстав для повернення скарги без розгляду на підставі частини 5 статті 340 ГПК зроблені судом без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення; висновки суду обставинам, що мають значення, та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими, - не доведені. Скаржник зазначає, що, як вбачається зі змісту скарги, ним в її обґрунтування зазначено про його звернення із заявою до виконавчої служби про інформацію про порядок вчинення виконавчих дій, але на це звернення не відреагували. На його ж звернення стосовно отримання інформації про те, у якого державного виконавця знаходиться виконавче провадження та надання ідентифікатора виконавчого провадження, якщо таке є, та інших реквізитів, які не вказані у виконавчих документах, - скаржнику знову ж державною виконавчою службою інформації не надано, що позбавило його практичної можливості виконати вимоги пункту 5 статті 340 ГПК. До скарги скаржник також долучив копії рішення арбітражного суду № 3/454 від 11.11.1993, актів судового виконавця за 1996 рік, 1998 рік за підписами голови сільської рад, землевпорядників сільської ради та району, повідомлення голови суду та судового виконавця про час і день призначення виконавчих дій. Повернувши скаргу без розгляду, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та фактично не створив для заявника належних умов для реалізації процесуальних прав. То ж, за таких умов, скаржник не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права, а тому суд першої інстанції прийняв передчасне процесуальне рішення у справі. Повернення скарги без розгляду у даному випадку слід вважати проявом надмірного формалізму, а ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до ухвалення помилкових ухвали та постанови апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 3/454 за касаційною скаргою ФГ «Рисовський» з підстав, передбачених абзацом 2 частини 2 статті 287 ГПК, та постановлено здійснити перегляд судових рішень без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав. Отже, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. 
Відповідно до статті 326 ГПК судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 ГПК).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 зазначеного Закону).
За змістом частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судові накази.
У частині 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час звернення скаржника до суду з відповідною скаргою) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1). 
Згідно зі статтею 339-1 ГПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Порядок подання скарги та прийняття її до розгляду передбачено статтею 340 ГПК, відповідно до якої скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина 1). Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (частина 2).
У частині 3 статті 340 ГПК передбачено, що скарга повинна містити:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються;
5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження;
6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа;
7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця;
8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
9) викладення обставин, якими особа, яка подає скаргу, обґрунтовує свої вимоги;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.
4. До скарги додаються:
1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і такі документи раніше не подавалися;
2) докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
У справі, що розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій установлено такі обставини:
- відповідно до рішення арбітражного суду Львівської області від 11.11.1993 у справі № 3/454, копія якого наявна в матеріалах справи, предметом позову у цій справі є визнання недійсним рішення виконкому Зубрянської сільської ради народних депутатів від 04.05.1993; 
- зміст резолютивної частини рішення арбітражного суду Львівської області від 11.11.1993 у справі № 3/454 свідчить про те, що рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради народних депутатів від 04.05.1993 про розподіл земельної ділянки 4 га, яка згідно Державного акту на право користування землею за № В-060378 належить ОСОБА_1 , визнано недійсним, а також постановлено стягнути з р/р виконкому Зубрянської сільської ради народних депутатів на користь фермера ОСОБА_1 100000 крб держмита та видати наказ;
- 21.12.2025 ФГ «Рисовський» звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця Пустомитівського ВДВС (вх. № 5524/25 від 22.12.2025), що полягають у невиконанні рішення арбітражного суду Львівської області № 3/454 від 11.11.1993, рішень ЄСПЛ, знищенні виконавчого провадження та наказу арбітражного суду Львівської області від 11.11.1993 у справі № 3/454;
- ФГ «Рисовський» не виконало вимоги статті 340 ГПК, оскільки у скарзі, зокрема, не зазначило ідентифікаційних даних усіх учасників справи, обмеживши суб`єктний склад справи виключно посиланням на позивача - ФГ «Рисовський» та відповідача - Пустомитівський ВДВС;
- зазначена скарга (вх. № 5524/25 від 22.12.2025) не містить: імені (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи відповідного органу державної виконавчої служби, яка допустила бездіяльність; відомостей про виконавче провадження, в межах якого виконавцем допущено бездіяльність, не зазначено реквізитів виконавчого документа, який виконував виконавець Пустомитівського ВДВС;
- скаржник не надав суду доказів існування виконавчого провадження з примусового виконання рішення арбітражного суду Львівської області від 11.11.1993 у справі № 3/454, а також того, що таке рішення перебуває на виконанні у Пустомитівському ВДВС; скаржник не зазначив, яким саме державним виконавцем Пустомитівського ВДВС допущено протиправні, на думку скаржника, дії та бездіяльність, що не дає можливості суду витребувати у повноважного суб`єкта матеріали виконавчого провадження;
- у тексті скарги (вх. № 5524/25 від 22.12.2025) скаржник одночасно згадує про невиконання рішення суду Зубрянською сільською радою, а також Солонківською сільською радою, не конкретизуючи актуального боржника (відповідача) у справі та, відповідно, не надаючи жодних доказів того, хто є таким боржником (відповідачем) на стадії виконання рішення станом на 2025 рік, а також доказів направлення цієї скарги іншим учасникам справи, зокрема відповідачу (боржнику);
- ФГ «Рисовський», між іншим, посилається на те, що матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінчення терміну зберігання, проте доказів на підтвердження таких обставин ним подано не було.
Згідно з частиною 5 статті 340 ГПК суд, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті, повертає її скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.
Інших дій суду у випадку подання скаржником скарги, яка не відповідає вимогам частин 3, 4 статті 340 ГПК процесуальний закон не передбачає.
Оскільки, за встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин ФГ «Рисовський» при поданні скарги на дії та бездіяльність державного виконавця (вх. № 5524/25 від 22.12.2025) не дотрималося вимог частин 3, 4 статті 340 ГПК, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно повернув зазначену скаргу без розгляду скаржнику. 
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ від 20.02.2014 у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), заява № 26746/05).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі «Дія 97» проти України» (DIYA 97 v. UKRAINE), заява № 19164/04) 
Суд касаційної інстанції враховує, що основною засадою (принципом) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ГПК), суть якої полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ГПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (статті 14, 269 ГПК).
Як свідчить зміст поданої ФГ «Рисовський» скарги про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця (вх. № 5524/25 від 22.12.2025), ця скарга не містить всіх передбачених частинами 3, 4 статті 340 ГПК даних, що позбавило б суд можливості розглянути зазначену скаргу по суті відповідно до чинного законодавства.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 300 ГПК).
Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при поверненні зазначеної скарги без розгляду не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Разом із тим оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин подання ФГ «Рисовський» скарги та переоцінку доказів у матеріалах цієї скарги, перебуває поза межами перегляду справи судом касаційної інстанції, який відповідно до частини 2 статті 300 ГПК не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Будь-яких доводів, які б спростовували зазначені вище висновки судів першої та апеляційної інстанцій, окрім посилання лише на безпідставність таких висновків суду та надмірний формалізм, скаржником у касаційній скарзі не наведено, отже, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для висновку про порушення цими судами норм процесуального права при поверненні без розгляду скарги на дії державного виконавця, які відповідно до вимог процесуального законодавства є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень.
Інші доводи касаційної скарги, не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, не спростовують зазначених висновків та не впливають на них. Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального законодавства при прийнятті оскаржених судових рішень не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування законних постанови апеляційного господарського суду та ухвали суду першої інстанції суд касаційної інстанції не вбачає. 
Наявність оскаржених судових рішень не позбавляє ФГ «Рисовський» права повторно звернутися з відповідною скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця з дотриманням вимог процесуального закону.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства «Рисовський» залишити без задоволення. 

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 24.12.2025 у справі № 3/454 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко