КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2026 року м. Київ справа №320/15820/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального управління державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального Міжрегіонального управління державної служби з питань праці (далі - відповідач), за участю третьої особи - Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м. Києві (далі – третя особа), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Постанову №83386/ТД/ДПС/СРС-135 від 21 жовтня 2024 року Центрального Міжрегіонального Управління Державної Служби з питань праці, як результат скасувати штраф у розмірі 80 000 грн (вісімдесят тисяч гривень).
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що постанова Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 83386/ТД/ДПС/СРС-135 від 21.10.2024 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки була прийнята на підставі неналежно зібраних та недопустимих доказів. Він вказує, що про проведення фактичної перевірки та складення акта фактичної перевірки від 08.07.2024 № 83386/ж5/26-15-09-01/3787502419 дізнався лише після отримання відповіді на адвокатський запит, що, на його думку, свідчить про порушення його права на участь у процедурі та надання пояснень. Позивач заперечує факт існування трудових відносин із громадянином ОСОБА_2 , зазначаючи, що не знайомий із цією особою та не допускав її до виконання трудових функцій. Він наголошує, що єдиним доказом, на який посилається контролюючий орган, є бланк опитування, який сам по собі не підтверджує факту виконання трудових обов`язків. Також позивач посилається на правові позиції Верховного Суду щодо ознак трудових відносин, вказуючи, що у матеріалах перевірки відсутні докази систематичної виплати заробітної плати, підпорядкування внутрішньому трудовому розпорядку, надання робочого місця та фактичного виконання трудових функцій. Крім того, він зазначає, що контролюючим органом не досліджено жодних документів бухгалтерського чи кадрового обліку, які б підтверджували використання найманої праці. Позивач також стверджує, що під час перевірки не було належним чином ідентифіковано особу, яка виконувала трудові функції, а висновки акту ґрунтуються на припущеннях. Позивач наголошує, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу, що, на його думку, є істотним процедурним порушенням. Позивач вважає, що відповідачем не доведено факту використання ним найманої праці, а отже відсутні правові підстави для застосування фінансових санкцій.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/15820/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 адміністративну справу №320/15820/25 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи наявні:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що під час фактичної перевірки, проведеної на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 15.05.2024 № 3423-п та направлень від 20.06.2024 № 14193/26-15-09-01 і № 14191/26-15-09-01, було встановлено факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору. Відповідач зазначає, що громадянин ОСОБА_2 перебував на робочому місці та виконував функції продавця, що підтверджується матеріалами перевірки та його власними поясненнями. Також відповідач наголошує, що повідомлення про прийняття такого працівника до органів ДПС не подавалося, що є прямим порушенням вимог статті 24 Кодексу законів про працю України. Крім того, відповідач вказує, що всі процесуальні документи надсилалися позивачу за його офіційною адресою, зазначеною в ЄДР, а факт їх неотримання не може свідчити про порушення процедури.
-відзив від третьої особи, згідно якого Головне управління ДПС у м. Києві також заперечує проти позову та зазначає, що фактична перевірка проведена правомірно на підставі норм Податкового кодексу України, а її результати підтверджують допуск працівника до роботи без належного оформлення трудових відносин. ГУ ДПС наголошує, що повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 до органів ДПС відсутнє як на момент перевірки, так і після її завершення, що підтверджує порушення трудового законодавства. Також зазначається, що встановлені під час перевірки обставини є достатніми для застосування санкцій, передбачених статтею 265 КЗпП України.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач повторно заперечує доводи відповідача та третьої особи, зазначаючи, що вони ґрунтуються на недостовірних та сфабрикованих даних, а також не відповідають фактичним обставинам справи. Він вказує, що за адресою перевірки здійснюється діяльність ресторану, а не магазину, що ставить під сумнів сам факт встановлення обставин перевірки. Позивач також наголошує, що особа ОСОБА_2 не виконувала жодних трудових функцій, а лише перебувала у приміщенні з метою ознайомлення з можливістю працевлаштування. Крім того, він зазначає, що відповідач не надав жодного належного доказу, який би підтверджував виконання цією особою функцій працівника.
-клопотання позивача, в якому останній просить суд постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ №77769134 від 10.04.2025 до винесення судом рішення по справі. 
Щодо даного клопотання суд зазначає, що вказаний процесуальний документ за своїм змістом не відповідає вимогам КАС України та не може бути розглянутий у межах даної справи. Заявлене клопотання фактично спрямоване на досягнення правових наслідків, притаманних заходам забезпечення позову, однак не оформлене у встановленому законом порядку та не містить належного правового обґрунтування. Водночас КАС України не передбачає повноважень адміністративного суду щодо зупинення виконавчого провадження у спосіб, запропонований позивачем, поза межами розгляду заяви про забезпечення позову. За таких обставин подане клопотання є очевидно безпідставним, і тому не підлягає розгляду по суті.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
На підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2024 № 3423-п та направлень на перевірку від 20.06.2024 № 14193/26-15-09-01 і № 14191/26-15-09-01 проведено фактичну перевірку господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , група приміщень № 652. 
За результатами перевірки складено акт від 08.07.2024 № 83386/Ж5/26-15-09-01/ НОМЕР_1 , у якому зафіксовано факт допуску громадянина ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору та без повідомлення органів ДПС. 
Вказаний акт було направлено до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яке, розглянувши матеріали перевірки, винесло постанову від 21.10.2024 № 83386/ТД/ДПС/СРС-135 про накладення на позивача штрафу у розмірі 80 000 грн.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У статті 1 Закону України «Про охорону праці» визначено, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 6-3) при укладенні трудового договору з домашнім працівником; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.
Відповідно до частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків (крім випадків, якщо платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків є сам працівник) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Таким чином, відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Отже, підставою для застосування до фізичної особи-підприємця штрафу на підставі статті 265 КЗпП України є фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі Порядок №509), який визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі:
рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;
акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;
акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;
акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Таким чином, Порядком №509 визначено, що будь-який акт перевірки податкового органу є підставою для накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю в разі встановлення такого порушення в ході перевірки.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ у період дії воєнного стану центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи можуть здійснювати за заявою працівника або профспілки позапланові заходи державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання та фізичними особами, які використовують найману працю, в частині додержання вимог цього Закону, а також з питань виявлення неоформлених трудових відносин та законності припинення трудових договорів.
Позапланові заходи державного нагляду (контролю) здійснюються у порядку, встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Позапланові заходи державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану здійснюються:
за наявності підстав, визначених абзацами п`ятим, восьмим, дев`ятим, десятим частини першої статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»;
за зверненням Київської міської військової адміністрації або обласної військової адміністрації;
у зв`язку з невиконанням суб`єктом господарювання приписів про усунення порушень вимог законодавства, виданих після 1 травня 2022 року.
У період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.
Південно-Східне міжрегіональне управління Держпраці не здійснювало позапланових заходів державного нагляду (контролю) та відповідно не виносило приписів про усунення порушень вимог законодавства, тому норма ст.16 Закону №№2136-ІХ не може застосовуватися на дані спірні правовідносини.
Перевіряючи наявність підстав для притягнення ФОП ОСОБА_3 до відповідальності за допуск працівника без укладення трудового договору згідно з оскаржуваною постановою, суд виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 №413, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, встановлено, що повідомлення про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації), та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а фізичною особою, яка уклала трудовий договір з домашнім працівником, - за її податковою адресою (місцем проживання) за формою згідно з додатком 1 до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.
За відсутності технічної можливості подання повідомлення про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником засобами електронного зв`язку в електронній формі повідомлення подається у формі документа на папері згідно з додатками 1 і 2 разом з копією в електронній формі.
Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником вноситься до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 23 Кодексу Законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення.
Таким чином, особа має право реалізовувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового або цивільно-правового договору, водночас, зазначене залежить від характеру праці і якщо ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьої статті 24 Кодексу Законів про працю України, роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі №815/954/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 24.01.2023 у справі №580/3948/19 та від 22.11.2023 у справі №240/18367/20, які враховуються адміністративним судом відповідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також, суд враховує, що допуск працівника до роботи без оформлення такого трудового договору, перешкоджають реалізації права такої фізичної особи на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, права на пенсійне забезпечення та інше.
Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №580/3948/19.
Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 15.05.2024 № 3423-п, направлень на перевірку від 20.06.2024 № 14193/26-15-09-01 та № 14191/26-15-09-01, контролюючим органом проведено фактичну перевірку позивача за місцем здійснення господарської діяльності: м. Київ, вул. Княжий Затон, 2/30, група приміщень № 652 . За результатами зазначеної перевірки складено акт від 08.07.2024 № 83386/Ж5/26-15-09-01/3787502419, у якому зафіксовано, що громадянин ОСОБА_2 фактично допущений до роботи на посаді продавця без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, а також без повідомлення Державної податкової служби про прийняття на роботу. 
В ході заходу державного контролю встановлено, що зазначена особа перебувала безпосередньо на робочому місці, виконувала функції, пов`язані із здійсненням господарської діяльності позивача, а також надала письмові пояснення, в яких вказала, що працює у позивача з 25.06.2024 із визначеним режимом роботи.
Зазначені обставини свідчать про порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору та повідомлення органу ДПС у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413. Крім того, відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, за фактичний допуск працівника до роботи без належного оформлення трудових відносин передбачено відповідальність у вигляді штрафу у визначеному законом розмірі.
Матеріали фактичної перевірки були передані до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яке, діючи на підставі пункту 2 Порядку накладення штрафів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, розпочало адміністративне провадження. 
Як встановлено судом, 13.09.2024 на адресу позивача, зазначену в Єдиному державному реєстрі (02055, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 13, корп. А, кв. 95), було направлено повідомлення про початок адміністративного провадження № Ц/2/28490-24 від 13.09.2024, яке також продубльовано на електронну адресу позивача. 
Надалі 24.09.2024 позивачу направлено запрошення на розгляд справи про накладення штрафу, а після прийняття постанови — супровідний лист від 23.10.2024 № Ц/2/32421-24 із примірником постанови. 
Вказані поштові відправлення повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що не спростовує факту їх належного направлення та свідчить про дотримання відповідачем встановленої процедури повідомлення.
За результатами розгляду матеріалів перевірки відповідачем винесено постанову від 21.10.2024 № 83386/ТД/ДПС/СРС-135 про накладення на позивача штрафу у розмірі 80 000 грн, що відповідає вимогам частини другої статті 265 КЗпП України.
Твердження позивача про відсутність факту трудових відносин спростовується зафіксованими в акті перевірки обставинами, а саме перебуванням особи на робочому місці, виконанням функцій, характерних для діяльності позивача, а також письмовими поясненнями цієї особи щодо виконання роботи. Саме сукупність таких обставин свідчить про фактичний допуск до роботи, що є самостійною підставою для застосування відповідальності незалежно від формального оформлення відносин.
Посилання позивача на те, що бланк опитування не є належним доказом, є безпідставними, оскільки вказаний документ є складовою матеріалів перевірки та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, фактом перебування особи на робочому місці та відсутністю повідомлення про її прийняття на роботу.
Доводи позивача про відсутність ознак трудових відносин у вигляді виплати заробітної плати, підпорядкування внутрішньому трудовому розпорядку та інших критеріїв, не приймаються судом, оскільки для встановлення правопорушення, передбаченого статтею 265 КЗпП України, достатнім є встановлення факту допуску особи до виконання роботи без належного оформлення трудового договору. Вимога щодо доведення повного комплексу ознак трудових відносин не є обов`язковою для притягнення до відповідальності за вказане порушення.
Посилання позивача на неналежне повідомлення про розгляд справи також є безпідставними, оскільки відповідачем доведено направлення відповідних повідомлень за офіційною адресою позивача, зазначеною в ЄДР, а також на електронну адресу. Відтак ризик неотримання кореспонденції покладається на самого позивача і не може бути підставою для визнання спірного рішення протиправним. Крім того, чинне законодавства, зокрема Порядок №509, не містить вимоги щодо необхідності обов`язкової участі суб`єкта господарювання під час розгляду справи про накладення штрафу і не перешкоджає винесенню постанови про накладення штрафу.
Суд також звертає увагу на непослідовність та суперечливість правової позиції позивача щодо обставин перебування громадянина ОСОБА_2 у місці здійснення господарської діяльності. 
Так, у позовній заяві позивач зазначає, що не знайомий із вказаною особою та заперечує будь-які правовідносини з нею, фактично виключаючи можливість її допуску до роботи. Водночас у відповіді на відзив позивач уже вказує, що ОСОБА_2 перебував у приміщенні з метою ознайомлення з можливістю працевлаштування.
Таким чином, позивач фактично визнає сам факт перебування цієї особи у приміщенні, що перебуває під його контролем, а також наявність певної комунікації між ними щодо можливого залучення до роботи, що суперечить первинній позиції про повну відсутність будь-яких відносин із цією особою. 
Суд вважає, що така непослідовність у викладенні фактичних обставин не може бути покладена в основу висновків про відсутність порушення, натомість свідчить про намагання позивача уникнути відповідальності шляхом подання взаємовиключних пояснень. За таких умов доводи позивача підлягають критичній оцінці та не спростовують встановлених під час перевірки обставин.
Твердження позивача про недослідження контролюючим органом усіх обставин справи не підтверджені належними доказами, тоді як сам позивач не надав жодного доказу на спростування встановлених перевіркою фактів, обмежившись лише загальними запереченнями.
Резюмуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачем належним чином доведено факт порушення позивачем вимог трудового законодавства, процедура притягнення до відповідальності дотримана, а оскаржувана постанова прийнята у межах повноважень та у спосіб, визначений законом. 
З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позову.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
У відповідності до положень ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального Міжрегіонального управління державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправною та скасування постанови, – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.