Справа № 204/710/21
Провадження № 2/204/10/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року  м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:
головуючого - судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання - Єрмак Д.О.,
прокурора - Мартиш Д.Ю., представника позивача КЕВ міста Дніпра – Алексеєнко Л.Л., представника позивача Міністерства оборони України – Літвін С.М., представника відповідача Дніпровської міської ради – Марінеска А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, в інтересах Держави, в особі: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпра до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «ПРОГРЕС» та Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання повернути земельну ділянку, -
У С Т А Н О В И В:
Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону (правонаступником якої є Дніпровська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону), в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, з урахуванням позовної заяви в останній редакції від 26 вересня 2024 року, звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «ПРОГРЕС» та Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, із вимогами про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання повернути земельну ділянку (том – 1, а. с. 1-12; том – 4, а. с. 108-118 та на звороті).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 грудня 1969 року виконком Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих видано Акт № 84 на право користування землею, відповідно до якого Міністерству оборони відведено в постійне користування 23,4 га землі у АДРЕСА_1 (військове містечко № НОМЕР_1 ), де в описі меж земельної ділянки, зокрема, зазначено, що вона межує з АДРЕСА_2 по схематичному зображенню: літери від Г до Д. Вказаний акт не був скасований та діє від цього часу, а тому і військове містечко № НОМЕР_1 до цього часу рахується у КЕВ м. Дніпро на обліку як землі Міністерства оборони України. Відповідно до розпорядження Дніпропетровської міської ради № 1151 від 21 грудня 2005 року військовому містечку була присвоєна адреса – АДРЕСА_3 , що земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 за формою власності належать до державної власності за цільовим призначенням до земель оборони. Водночас, вказано на те, що 31 січня 2018 року Дніпровська міська рада з порушенням вимог закону прийняла рішення № 184/29 про передачу 0,1000 га спірної земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072). Вважає, що оскільки вказана земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , то дане рішення є незаконним. Стверджує, що жодних рішень про припинення права користування земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 Міністерства оборони України не приймалося, а відтак прийняте рішення було фактично прийняте без дозволу землекористувача та власника земельної ділянки, а також без прийняття відповідних рішень про зміну її цільового призначення. Таким чином вважає, що оскільки рішення Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 184/29 та рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15 лютого 2018 року № 39697708 є незаконними та прийнятим з порушенням норм законодавства України, то ОСОБА_1 , незаконно, без правової підстави заволодів державним майном - земельною ділянкою площею 0,1000 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072), що є підставою для повернення державі вказаної земельної ділянки та її передання за актом прийому-передачі - Міністерству оборони України та КЕВ м. Дніпро. Тому прохає суд: скасувати рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Риженко Марини Сергіївни від 15 лютого 2018 року № 39697708 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072), що знаходиться у АДРЕСА_2 ; 2); визнати недійсним договір іпотеки від 12 листопада 2018 року № 2-1026, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072), що знаходиться у АДРЕСА_2 , у районі буд. № 9; 3); зобов`язати ОСОБА_1 повернути за актом прийому-передачі державі в особі Міністерства оборони України та Дніпровському квартирно-експлуатаційному відділу міста Дніпра земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072), що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (том – 1, а. с. 50).
12 лютого 2021 року позивачем до суду надано заяву про уточнення позовних вимог у кількості учасників справи та засвідчені у встановленому вимогами ст. 95 ЦПК України порядку додатки до позову в одному примірнику, однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 04 лютого 2021 року, в повному обсязі не усунуто (том – 1, а. с. 53-85)
Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху повторно (том – 1, а. с. 88).
Ухвалою суду від 04 березня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з неусуненям недоліків (том – 1, а. с. 90).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2021 року скасовано ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (том – 1, а. с. 162-164).
24 травня 2021 року справа надійшла з Дніпровського апеляційного суду на адресу першої інстанції (том – 1, а. с. 166).
Ухвалою суду від 28 травня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче провадження на 15 годину 12 липня 2021 року (том – 1, а. с. 168), копія якої надіслана учасникам справи 03 червня 2021 року за вихідним № 12573/21-вих/2/204/1496/21 (том – 1, а. с. 169).
29 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ДМР на позовну заяву (том – 1, а. с. 174-177), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що 01 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ДМР з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_2 . Згідно з інформацією департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради від 09 серпня 2016 року № 3/2356, за матеріалами генерального плану розвитку м. Дніпропетровська та плану зонування території м. Дніпропетровська зазначена земельна ділянка знаходиться в зоні садибної житлової забудови (Ж-1), а розміщення житлового будинку, господарських будівель і споруд на запитуваній території відповідає вимогам містобудівної документації. Вказано, що з цих підстав, рішенням Дніпровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 96/14 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою. За інформацією Відділу у м. Дніпрі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27 вересня 2017 року № 4/180917/03-16 та даних державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) станом на 01 січня 2016 року спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, відводиться за рахунок земель запасу, не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів. Отже, при перевірці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 було встановлено, що він відповідає вимогам законодавства та підстав для відмови у погодженні немає. Також в матеріалах проектної документації землеустрою міститься містобудівний висновок від 20 листопада 2017 № 14/27-1366 згідно якого, запитувана земельна ділянка розташована на території існуючої садибної житлової забудови, а розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам чинної містобудівної документації. Крім того, вказано, що за результатами розгляду Головне архітектурно-планувальне управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради погодило проект землеустрою вказаної ділянки. 16 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської міської ради звернувся з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та передання земельної ділянки у власність. З цих підстав, 31 січня 2018 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення № 184/29 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка». Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що вказане рішення винесено з порушеннями, а тому жодних підстав для відмови в передачі земельної ділянки відповідачу немає.
12 липня 2021 року від представника Дніпровської спеціалізованої прокуратури і надійшла відповідь на відзив ДМР (том – 1, а. с. 231-235), в якій він зазначає, що відзив представника ДМР не відповідає фактичним обставинам справи, не спростовує викладеного в позовній заяві та не має в своїх обґрунтуваннях жодних правових підстав, оскільки спірне майно відноситься до земельної ділянки, що належить Міністерству оборони та визначається як землі оборони. 
В обґрунтування відповіді на відзив, зазначає, що землі оборони це окрема категорія земель, які не можуть бути передані до комунальної або приватної власності без зміни їх цільового призначення. Крім того, якщо земля надана у постійне користування для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, тощо, строк їх використання не встановлюється, тобто є безстроковим і припинення права власності, права користування або зміна цільового призначення може відбуватися виключно за письмової згоди Міністерства оборони України та рішення Кабінету Міністрів України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель державної власності. Вказує, що зазначені уповноважені органи жодних рішень про припинення права користування та права державної власності на спірну земельну ділянку не приймали, що в свою чергу свідчить про незаконність прийнятого ДМР рішення. При цьому, зазначає, що жодних доказів відчуження спірної земельної ділянки на користь територіальної громади міста Дніпра відповідачем суду не надано, а тому прохає позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 09 вересня 2021 року у справі замінено Військову прокуратуру Дніпропетровського гарнізону її правонаступником Дніпровською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону (том – 2, а. с. 10 та на звороті).
03 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Абрамова Д.В. (том – 2, а. с. 36-44), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому, а виключно у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або належним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. При цьому, вказує на те, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Натомість, зазначає, що у даній справі прокуратурою не доведено можливості представництва нею в суді інтересів держави, тим більше, що Міністерство оборони України та КЕВ у м. Дніпрі реалізували свої процесуальні права щодо захисту власних інтересів у передбаченому чинним законодавством порядку, шляхом подання відповідного позову до суду, що в свою чергу є підставою для залишення позову без розгляду. Крім того, зазначає, що позивачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів того, що Акт № 84 на право на користування землею від 26 грудня 1969 року не скасований, не втратив чинності і діє до цього часу, оскільки з листів Відділу у місті Дніпрі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 23листопада 2018 року № 31-0.38-5/236-18 та Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26 березня 2019 року № 8/3-1077 вбачається, що Акт № 84 на право користування землею від 26 грудня 1969 року, виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих не оформлявся, не видавався та зареєстрованим не був, внаслідок чого він відсутній у вказаних органах влади. Тому вважає твердження прокуратури в цій частині безпідставними та неспроможними. Водночас, зазначає про те, що прокурором не надано суду документів на підтвердження того, що взагалі проводилася державна реєстрація спірної земельної ділянки в порядку встановленому законом зі складанням всіх необхідних документів. Також вказує на те, що позивачем не надано суду документів, які ідентифікують земельну ділянку, яка наче б то, включає в себе спірну земельну ділянку, оскільки в наданих документах відсутні координати земельної ділянки, та точка прив`язки цих координат. Тому прохає, суд позовну заяву залишити без розгляду, а у разі продовження розгляду справи, то у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
30 березня 2022 року від представника Дніпровської спеціалізованої прокуратури і надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 (том – 2, а. с. 100-114), в якій він зазначає, що відзив представника не відповідає фактичним обставинам справи, не спростовує викладеного в позовній заяві та не має в своїх обґрунтуваннях жодних правових підстав.
Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що дійсно прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Але, оскільки відбулося незаконне відчуження державної власності – земельної ділянки площею 0,10 га, чим порушено інтереси держави щодо забезпечення національної безпеки українського суспільства та завдається шкода економічним інтересам держави, а Міністерство оборони України, у користування якого перебувала спільна земельна ділянка, самостійно з позовом про захист порушених прав не звернулося, то в даному випадку у прокуратури є законні підстави для звернення з вказаними позовом до суду. Вказує на те, що земельна ділянка за кадастровим номером № 1210100000:07:326:0072 входить до земельної ділянки, що належить Міністерству оборони та визначається як землі оборони, які можуть перебувати виключно у державні власності та не можуть бути передані до комунальної або приватної власності без зміни її цільового призначення. Стверджує, що Міністерства оборони України, Кабінет Міністрів України, Дніпропетровська обласної державної адміністрації, як розпорядник земель державної власності, жодних рішень про припинення права користування та права державної власності на спірну земельну ділянку не приймали, що в свою чергу свідчить про незаконність прийнятого ДМР рішення. Водночас, зазначає, що відсутність в Державному земельному кадастрі даних про реєстрацію земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 Міністерства оборони України з присвоєнням їй кадастрового номеру, жодним чином не позбавляє Державу права власності на земельну ділянку та права постійного користування нею Міністерством оборони України. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 06 грудня 2022 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том – 3, а. с. 4-8).
Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року позовну заяву залишено без розгляду (том – 3, а. с. 148, 149 та на звороті).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (том – 4, а. с. 9, 10-13).
Протокольною ухвалою суду від 02 травня 2024 року (том – 4, а. с. 71-77) у справі поновлено підготовче провадження та залучено до участі у справі у якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «ПРОГРЕС» та Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.
Протокольною ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том – 4, а. с. 157-160).
03 березня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представниці ДМР – Семчук Н.В. (том 4, а. с. 204-212 та на звороті).
Так, в поясненнях остання зазначає, що оригінал листа Міністерства оборони України від 08 листопада 2006 року не може бути наданий ДМР суду, оскільки строк зберігання такого листа сплив у 2017 році. Таким чином, зважаючи на експертну цінність листа Міністерства оборони України від 08 листопада 2006 № 220/4424, його оригінал не перебуває в архівній установі Дніпровської міської ради та зважаючи на 19 річне походження запитуваного оригіналу листа, встановити його наявність в тій чи іншій установі Дніпровської міської ради не вбачається можливим. Разом з цим, вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки останній прохає суд скасувати рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а не скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, стверджує, що рішення Дніпровської міської ради про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та затвердження проєкту землеустрою прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень та з урахуванням наданої інформації, щодо земельної ділянки. Натомість, позивачем не надано суду жодних доказів про те, що рішення Дніпровської міської ради від 28 вересня 2016 року та від 31 січня 2018 року винесені з порушенням законодавства. Разом з цим, зазначає про те, що прокурором не обґрунтовано підстав наявності правонаступництва Міністерства оборони України щодо Міністерства оборони УРСР, оскільки Міністерство оборони України утворено як новий державний орган незалежної України лише у 1991 році, і воно не є правонаступником Міністерства оборони УРСР, оскільки останнє не мало повноцінного функціонування і було лише перехідним етапом у створенні МОУ. Законом не передбачено правонаступництва. Військові формування та управління обороною України після незалежності створювалися фактично з нуля. Крім того, вказує на розбіжності заявленої позивачем площі спірної земельної ділянки, яка перебувала у користуванні Міністерства оборони України (23,4 га). Стверджує, що відповідно до Відомостей обліку та наявності площ земельних ділянок, які рахуються за Міністерством оборони України за КЕВ м. Дніпро, станом на 21 березня 2018 року зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 має площу 18, 9447 га, а земельна ділянка по АДРЕСА_4 має площу 1,1200 га, що разом становить 20,0647 га, тоді як в наданому прокурором Акті зазначена площа становить 23,4 га. Окремо також міститься запис про передачу військового містечка № НОМЕР_1 загальною площею 0,6553 га до земель Дніпровської міської ради. Разом із цим, вказує на те, що позивачем не доведено того, що передані ОСОБА_1 землі входять до складу земель Міністерства оборони України. Водночас, зазначає, що в акті обстеження земельної ділянки від 23 серпня 2018 року зазначено про відчуження будівель і споруд МОУ на корить Луцького заводу «Прогрес». При цьому, зазначено, що обстеження відбувалось на території знаходження таких будівель і споруд. Вказана обставина також встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області та постановою Центрального апеляційного господарського суду, та що знайшло своє підтвердження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що за наслідками відчуження МОУ землі, право власності на таку землю перейшло до Луцького заводу «Прогрес», що автоматично зумовило зміну її цільового призначення, що підтверджено висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 та Верховним Судом в постанові від 21 листопада 2024 року у справі № 910/10986/18. Таким чином вважає, що перехід права власності на будівлі і споруди військового містечка на користь ТОВ «Луцький завод «Прогрес» зумовило автоматичну зміну цільового призначення земельної ділянки та як наслідок відсутність у позивача права постійного користування земельною ділянкою, набутого за актом постійного користування. При цьому зазначає, що рішення у формі письмової відмови Міністерства оборони України, за таких обставин, не передбачене та не потребується. Тому прохає суд прийняти додаткові пояснення, врахувати їх при ухваленні рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
03 березня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника Міністерства оборони України – Літвіна С.М. (том – 4, а. с. 221-223).
Так, в додаткових поясненнях зазначає, що з листа Головного управління земель оборони та фондів Міністерства оборони України від 20 травня 2024 року № 220/68/1131 вбачається, що інформація щодо відчуження земельних ділянок в межах Державного акту № 84, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , 96-к відсутня. Відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Пунктом 7 Положення про Головне управління земель оборони та фондів, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15 березня 2023 року № 133/нм визначено, що Головне управління у межах компетенції бере участь у забезпеченні реалізації повноважень Міноборони у сфері володіння, використання та розпорядження нерухомим військовим майном, яке перебуває у сфері управління Міноборони. Оскільки Дніпровська міська рада листом від 12 лютого 2025 року № 12/3-57 повідомила, що вищевказаний лист Міністра оборони не зареєстрований, рішення про надання згоди на передачу з державної у комунальну власність земельної ділянки в межах військового містечка № НОМЕР_1 Державного акту від 06 грудня 1969 року № 84, що розташована за адресою м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к та зміни її цільового призначення не приймалося, то прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 13 травня 2025 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на час проведення якої провадження у справі зупинено (том – 5, а. с. 54-55).
24 червня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи (том – 5, а. с. 73-77).
Ухвалою суду від 26 червня 2025 року провадження у справі відновлення для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи (том – 5, а. с. 82).
Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року клопотання експерта судом задоволено, справу направлено для проведення експертизи призначеної ухвалою суду від 13 травня 2025 року (том – 5, а. с. 183 та на звороті).
29 січня 2026 року справа надійшла на адресу суду з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України після проведення судової земельно-технічної експертизи (том – 5, а. с. 193-227).
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року у справі відновлено провадження та призначено судове засідання на 10 годину 26 лютого 2026 року (том – 5, а. с. 228).
19 березня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника Міністерства оборони України – Літвіна С.М. (том – 6, а. с. 67-70 та на звороті).
У поясненнях зазначає, що з висновком експерта № 1516-25 від 12 січня 2026 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072) частково знаходиться в межах земельної ділянки, яка відноситься до категорії земель оборони та посвідчена актом на право користування землею № 84 від 26 грудня 1969 року. Відповідно до правовстановлювального документа – «СЗ горисполкома № 01 от 3.01.1953» (мовою оригіналу) спірна земельна ділянка була відведена в постійне користування в складі земель 23,4 га «МО СССР» (мовою оригіналу) (друга сторінка акту на право користування землею № 1-ДН-СК записаного в державній книзі реєстрації землекористувань за №84 від 26.12.1969 р). Відповідно до правопосвідчувального документа - акт на право користування землею № 1-ДН-СК підтверджує, що спірна земельна ділянка була відведена в постійне користування в складі земель 23,4 га «МО СССР» та записана в державній книзі реєстрації землекористування на № 84 від 26 грудня 1969 року. Вказує, що дана обставина також підтверджена рядом інших доказів, які містяться в матеріалах справи, а також фактично визнано представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Абрамовим Д.В., який надав клопотання, про долучення до матеріалів справи в якості письмового доказу – постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у справі № 204/649/21.
Також зазначає про те, що ані Земельний кодекс України, ані інші нормативно-правові акти не розкривають юридичного змісту термінів «оформлення» та «переоформлення», а також не визначають їх співвідношення. Така правова невизначеність, за висновком Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 1-17/2005, негативно впливає на практику реалізації суб`єктивних прав на землю громадянами та юридичними особами, а покладення негативних правових наслідків цієї невизначеності на землекористувачів є неприпустимим. Разом з цим, Конституційний Суд України окремо підкреслив, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від права власності та права оренди, проте має низку самостійних ознак і переваг. Таким чином, вважає, що сам факт непереоформлення права постійного користування земельною ділянкою за відсутності чітко визначеного законом механізму такого переоформлення не може розцінюватися як підстава для втрати або припинення цього права. Тим більше, що повноваження органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визначені статтею 12 Земельного кодексу України та статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», стосуються виключно земель комунальної власності і не поширюються на землі оборони. Разом з цим, зазначає про те, що у своїй постанові від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними, тому повноваження по розпорядженню цією земельною ділянкою не належали відповідній міській раді, яка видала оспорюване рішення з перевищенням повноважень. Зазначає, що посилання відповідача на обставини встановлені в судовій справі № 904/9257/14, є безпідставним, оскільки Міноборони, як і ряд учасників даної справи, не було учасником справи № 904/9257/14, відповідно обставини, які там були дослідженні підлягають доказуванню у цій справі. Вказує, що матеріали справи не містять жодного належного доказу, який би підтверджував припинення права постійного користування Міністерства оборони України спірною земельною ділянкою або її передачу до комунальної власності у встановленому законом порядку, тому прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 17 червня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Міністерства оборони України – Літвіна С.М. про зупинення провадження (том – 6, а. с. 153-155).
У судовому засіданні прокурор Мартиш Д.Ю., позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні текстам заяв по суті справи.
У судовому засіданні представники КЕВ – Алексеєнко Л.Л., позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надав аналогічні текстам заяв по суті справи.
У судовому засіданні представник Міністерства оборони України – Літвін С.М., позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надав аналогічні текстам заяв по суті справи.
У судовому засіданні представник відповідача ДМР – Марінеско А.В., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні текстам заяв по суті справи.
У судове засідання представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Абрамов Д.В., не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том – 6, а. с. 151 та на звороті), в якій позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував та прохав відмовити у їх задоволенні.
У судове засідання відповідачі  ОСОБА_2 та представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (том – 6, а. с. 144, 148, 150), причини неявки суду невідомі.
У судове засідання представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та ТОВ «Луцький завод «ПРОГРЕС» не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (том – 6, а. с. 146, 150), причини неявки суду невідомі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, 26 грудня 1969 року виконкомом Дніпропетровської міської Ради депутатів трудящих видано Акт № 84 на право користування землею, відповідно до якого Міністерству оборони Дніпропетровської області відведено в постійне користування 23,4 га землі по АДРЕСА_1 (згідно плану) (де розташовано військове містечко № НОМЕР_1 ), зокрема, зазначено, що межує (опис меж) в тому числі від Г до Д з землями по АДРЕСА_2 (том – 1, а. с. 57-58).
На підставі розпорядження Міського голови Дніпропетровської міської ради № 1151р від 21 грудня 2005 року будівлям та спорудам військового містечка № НОМЕР_1 Дніпропетровського гарнізону Міністерства оборони України по АДРЕСА_1 присвоєно адресу АДРЕСА_3 . Також вказаним наказом відзначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну ділянку (том – 1, а. с. 19).
Власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., є третя особа ТОВ «Луцький завод «Прогрес» (том – 2, а. с. 189-191). 
Рішенням Дніпропетровської міської ради № 96/14 від 28 вересня 2016 року надано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дозвіл на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (орієнтовною площею 0,1000 га) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) (том – 1, а с. 180-181).
З довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), виданою Відділом у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 27.09.2017 за вих.№3/180917/03-16, встановлено, що відповідно до даних державної статистичної звітності з кількісного обліку земель, станом на 01 січня 2016 року земельна ділянка по : АДРЕСА_2 , згідно наданої схеми розташована в межах населеного пункту, відводиться за рахунок земель запасу, не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів (рядок 93), в тому числі за рахунок земель, не наданих у власність або постійне користування в межах населених пунктів (рядок 96), угіддя визначаються проектом землеустрою за матеріалами кадастрової зйомки (том – 1, а. с. 199 на звороті). 
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (том – 1, а. с. 195-215). 
Містобудівним висновком щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого в Головному архітектурно-планувальному управлінні Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради 20.11.2017 за №14/27-1366, погоджено за містобудівними вимогами проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1000 га гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (том – 1, а. с. 215 на звороті - 216).
З Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 21 листопада 2017 року № 9861/82-17 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-12305567282017 від 06 грудня 2017 року вбачається, що форма власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , комунальна; цільове призначення запроектованої земельної ділянки на момент складення проекту землеустрою: ВКЦПЗ 16.00 – землі запасу, запропоноване проєктом землеустрою: КВЦПЗ 02.01 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); обмеження на земельній ділянці відсутні (том – 1, а. с. 216 на звороті, 217 на звороті - 218). 
Рішенням Дніпровської міської ради № 184/29 від 31 січня 2018 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та умови передачі земельної ділянки, визначені під час його погодження, і передано земельну ділянку, площею 0,1000 га (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072), у власність гр. ОСОБА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01 (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)); віднесено зазначену земельну ділянку за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови» (том – 1, а. с. 23-24). 
15 лютого 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Риженко М.С., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39697708 (том – 1, а. с. 42), яким проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку, що розташована а Дніпропетровській обл., м. Дніпрі, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:07:326:0072, за суб`єктом – ОСОБА_1 , податковий номер/ серія, номер паспорта НОМЕР_3 .
12 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., за реєстровим № 2-1026 (том – 1, а. с. 38-41). Вказаний договір сторонами укладено з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 12 листопада 2018 року. При цьому, предметом іпотеки сторонами визначено цілу земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка є особистою власністю іпотекодержателя на підставі рішення органу місцевого самоврядування №184/29, виданий Дніпровською міською радою 31 січня 2018 року, кадастровий номер 1210100000:07:326:0072.
Актом обстеження земельної ділянки (№ 1) військового містечка № НОМЕР_1 , площею 18,9447 га за адресою АДРЕСА_5 , затвердженим 23 серпня 2018 року начальником КЕВ м. Дніпро, здійснено обстеження вказаної земельної ділянки та, зокрема, встановлено, що шляхом порівняння інформації, яка міститься у публічній кадастровій карті України графічне зображення земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:07:326:0072 знаходиться у межах земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 Міністерства оборони України, яка обмежується межами АДРЕСА_2 (том – 1, а. с. 25-30).
Актом обстеження земельних ділянок, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 (військове містечко № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 ), затвердженим 30 грудня 2020 року начальником КЕВ м. Дніпро, здійснено обстеження вказаної земельної ділянки в натурі та встановлено, що земельні ділянки з присвоєними кадастровими номерами 1210100000:07:326:0072, 1210100000:07:326:0073 та 1210100000:07:326:0089, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , знаходяться на території військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_5 . При цьому, зазначено, що земельна ділянка знаходиться на картковому обліку КЕВ м. Дніпро, Державний акт на право користування землею № 84 від 26 грудня 1969 року (том – 1, а. с. 32-37).
Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 08 липня 2020 року за № 3/15-329 в матеріалах містобудівного кадастру відсутня інформація стосовного можливого знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:07:326:0072 або її частини в межах земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 Міністерства оборони України (акт постійного користування землею від 26 грудня 1969 року № 84) (том – 1, а. с. 229-230). 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року у справі № 904/9257/14, яке постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 червня 2015 року залишено без змін, у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «ПРОГРЕС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державна фінансова інспекція в Дніпропетровській області про зобов`язання повернути земельну ділянку площею 18,9447 га у АДРЕСА_5 , належному користувачу квартирно-експлуатаційному відділу м. Дніпропетровська Міністерства оборони України відмовлено (том – 2, а. с. 207-214, а. с. 215-222).
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року у справі № 204/3673/20, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, у задоволенні позивних вимог Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, треті особи: ОСОБА_1 , Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес» про визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради №184/29 від 31 січня 2018 року відмовлено.
У судовому засіданні, що відбулося 04 березня 2025 року, свідок ОСОБА_6 пояснила, що в них є державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, який виданий у 1969 році. Стверджувала, що цей акт є чинним, він ніким не скасований, зареєстрований в книзі реєстрів, але самої книги в них не має. Водночас зазначила, що земельна ділянка не зареєстрована, бо не було фінансування на розробку відповідної документації, а коли з 2019 року в них з`явилися кошти, то вони почали робити відповідні запити на ДМР, але останні залишилися без відповіді. При цьому вказала, що від земельної ділянки ніхто не відмовлявся, нікому її не передавали. Вказує, що даний акт до 2006 року був віднесений до документів з грифом «таємно», тому у відкритих джерелах відомостей щодо нього може не бути. Стверджує, що на цю ділянку був здійснений виїзд комісії, яка на місці встановила, що ділянка огороджена забором, а на її території знаходиться невідома охорона, при цьому на ділянці є будівлі та споруди. Оскільки, на обліку в КЕВ перебуває земельна ділянка, яка знаходиться в межах цієї земельної ділянки з кадастровим номером, яка не відноситься до земель МОУ, тому вважає, що її було незаконно захоплено.
У судовому засіданні, що відбулося 15 квітня 2025 року, свідок ОСОБА_4 пояснив, що він як фізична особа-підприємець, займається виготовленням технічної документації для відведення земельних ділянок, технічної документації для присвоєння їм кадастрових номерів тощо. Вказав, що він виконував проєкт землеустрою з відведення земельних ділянок для Сердюків та Чернецької для цього він виїжджав на спірну земельну ділянку та робив її топографічну зйомку (огорожі, будівлі тощо). В свою чергу, замовники, зверталися до держгеокадастру для отримання довідки за формою 6-зем, щодо власників землі та її характеристик. Стверджував, що з наданої заявниками довідки 6-зем ним було встановлено, що спірна земельна ділянка нікому не належить. Крім того, зазначив, що під час розроблення проєкту відведення земельної ділянки заявникам, він звертався до органу містобудування та архітектури для отримання відповідного дозволу, яким жодних заборон чи порушень не було виявлено. Також, при розробці документації він звертався до департаменту містобудування для отримання генерального плану міста (2017 рік), з якого жодним чином не вбачалося, що спірна земельна ділянка комусь вже належить. Зазначив, що якщо земельна ділянка не сформована в держгеокадастрі (з визначенням координат точок), то вони не бачать незареєстрованих користувачів.
У судовому засіданні, що відбулося 15 квітня 2025 року, свідок ОСОБА_7 пояснив, що він працює інженером КЕВ. Вказав, що за наказом керівництва, його було включено до робочої групи/комісії, яка виїжджала на спірний об`єкт для його огляду, за результатами якого було складено відповідний Акт. Водночас, зазначив, що його обов`язком було скласти акт технічного стану та дефектів об`єкту (будівель), але оскільки на спірній земельній ділянці об`єктів будівництва не було (вщент зруйновані), то він таких актів не складав, а Акт огляду підписав, як член комісії.
У судовому засіданні, що відбулося 15 квітня 2025 року, свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працює економістом в КЕВ. Вказала, що інженерка КЕВ оглядом кадастрової карти виявила, що їхня земельна ділянка захоплена, про що повідомила керівництво, а керівництво, в свою чергу, винесло наказ про проведення огляду даної ділянки. Цим наказом її було включено до комісії щодо обстеження спірного об`єкта (земельної ділянки), де вона як член комісії повинна була підтвердити/спростувати факт того, що спірна ділянка знаходиться в межах їхньої земельної ділянки. Зазначила, що вона з членами комісії виїхали на місце, де інженером їм на кадастровій карті було вказано про наявність координат точок, які знаходилися на їхній земельній ділянці. Для з`ясування того, чи знаходяться ці координати точок на їхній земельній ділянці, вони пішли фізично оглядати територію їхньої земельної ділянки, яка була огороджена забором, який ще встановлювало МОУ. Вказала, що зайшовши на територію ділянки, вони знайшли координати точок, які знаходилися в межах їхньої ділянки, про що ними було складено відповідний Акт.
12 січня 2026 року судовим експертом Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Кучеренко С.В. складено висновок експерта 3 1516-25 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі № 204/710/21 (том – 5, а. с. 195-224).
У висновку експерта № 1516-25 (том – 5, а. с. 195-224), з-поміж іншого, зазначено про неможливість проведення повного дослідження та надання відповіді на питання чи знаходиться земельна ділянка (площа 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:07:326:0073) в межах земель згідно Акту на право користування землею № 84 від 26 грудня 1969 року у зв`язку з ненаданням експерту додаткових матеріалів № 1516-25 від 16 червня 2025 року (вих. № 5202/10-14/-25 від 17 червня 2025 року) - оригіналу або завіреної якісної копії проекту землеустрою, на підставі якого було видано акт на право користування землею № 84 від 26 грудня 1969 року з координатами кутів повороту меж земельної ділянки (а. с. 30-52, том 5).
У судовому засіданні, що відбулося 05 травня 2026 року, судовий експерт Кучеренко С.В. пояснила, що повне дослідження, призначене ухвалою суду, провести неможливо, у зв`язку з відсутністю землевпорядної документації та відсутністю координати точок.
З огляду на викладене, суд не приймає до уваги цей висновок через неповне проведення дослідження.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказала на те, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. 
Натомість, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 395/520/21 останній вказав на те, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.
Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.
Віндикація – це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. 
Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому, положеннями ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц.
Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). 
При цьому, суд зазначає, що за загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.
Так, звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач посилався на те, що 31 січня 2018 року Дніпровською міською радою винесено незаконне рішення № 184/29 від 31 січня 2018 року, яким, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку, площею 0,1000 га АДРЕСА_2 (кадастровий номер 1210100000:07:326:0072) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за рахунок земель Міністерства оборони України, у власність гр. ОСОБА_1 , на підставі якого державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР ОСОБА_9 , прийнято оскаржуване рішення № 39697708 від 15 лютого 2018 року про державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 , яке позивач прохав скасувати, а договір іпотеки визнати недійсним та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку.
Натомість, суд зазначає, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року у справі № 204/3673/20, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, у задоволенні позовних вимог Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, треті особи: ОСОБА_1 , Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес» про визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 184/29 від 31 січня 2018 року відмовлено, зокрема з тих підстав, що зі встановлених у справі № 904/9257/14 обставин, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони та перебуває на праві постійного користування у позивача, а доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою відповідно до вимог як раніше діючого, так і чинного на даний час земельного законодавства суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що підстави для скасування рішення Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 184/29 про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 відсутні. 
Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року у справі № 204/3673/20, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, у задоволенні позовних вимог Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, треті особи: ОСОБА_1 , Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ТОВ «Луцький завод «Прогрес» про визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 184/29 від 31 січня 2018 року відмовлено, суд доходить переконливого висновку пре те, що підстави скасування рішення, на підставі якого державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Риженко М.С. прийнято рішення № 39697708 від 15 лютого 2018 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:07:326:0072, за ОСОБА_1 , відсутні, а відтак у задоволенні вимог в цій частині слід відмовити.
Водночас, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути за актом приймання-передачі державі в особі Міністерства оборони України спірну земельну ділянку по суті є похідними вимогами від первісної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, то похідні вимоги також не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 280-288, 354-355 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, в інтересах Держави, в особі: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпра до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «ПРОГРЕС» та Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання повернути земельну ділянку – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку. 

Суддя          А.І. Приваліхіна