справа №369/1360/26 головуючий у суді І інстанції Куценко М.О.
провадження №33/824/1832/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Березовенко Р.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Михайла Сергійовича на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою: 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП,
та 
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Михайла Сергійовича на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року про закриття провадження у справі відносно:
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, 
В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, ОСОБА_1 визнано винуватою у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 573311 від 23.01.2026 року) та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 (вісімдесяти п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 1 445 (одна тисяча чотириста сорок п`ять) гривень в дохід держави.
Постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Не погоджуючись з даними судовими рішеннями, захисник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров Михайло Сергійович подав апеляційні скарги на вказані постанови.
Так, у апеляційній скарзі на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватою у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, захисник просить суд апеляційної інстанції:
- постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Куценка М.О. від 11.02.2026 (справа № 369/1360/26), згідно з якою громадянку ОСОБА_1 , 1970 року народження, визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - скасувати;
- справу про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до адміністративної відповідальності за фактом скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - закрити.
Апелянт вказує, що постанову про визнання винною  ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП винесено з грубим порушенням норм процесуального права та невірно застосовано матеріальні норми, що потягло за собою однобічне та неповне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи, їх не дослідження та не надання належної оцінки.
На думку апелянта, суд лише формально підійшов до встановлення обставин справи, що є наслідком прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.
Також, зазначено, що в процесі розгляду справи судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено матеріали справи, належним чином не з`ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доказам, що в підсумку призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.
Так, апелянт зазначає, що незважаючи на викладене, вину ОСОБА_3 було визначено лише на підставі формально перелічених документів, тобто не виконано безпосередні функції щодо повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Суд першої інстанції обрав обвинувальну позицію щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, розглянув справу та ухвалив постанову, якою визнав ОСОБА_4 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП.
В той же час ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім іншого, захисник вказує, що з урахуванням рішення ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії», у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.
Відтак, апелянт вважає, що на ОСОБА_1 теж поширюється дія принципу презумпції невинуватості.
Також, апелянт посилається на те, що зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.?
Проте, Києво- Святошинський районний суд Київської області, як суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, вказаних вимог закону не дотримався і дав поверхневу та упереджену оцінку доказам, що призвело до винесення необґрунтованого рішення, яке, вважає, підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Так, апелянт вказує, що постанова в частині закриття провадження у справі відносно ОСОБА_2 за відсутності в його діях ознак складу адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, ухвалена з грубим порушенням норм процесуального права та норм матеріального права, що потягло за собою однобічне та неповне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи, їх не дослідження та не надання належної оцінки.
В процесі розгляду справи судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено матеріали справи, не враховано первинні пояснення ОСОБА_3 , які відповідали об`єктивній дорожній обстановці, що склалась, належним чином не з`ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доказам, що в підсумку призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення відносно ОСОБА_2 .
Рішення суду відносно ОСОБА_2 ухвалювалось лише на підставі формально перелічених документів, тобто не виконано безпосередні функції щодо повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Апелянт зазначає, що Києво-Святошинський районний суд Київської області, як суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, вказаних вимог закону не дотримався і дав поверхневу та упереджену оцінку доказам, що призвело до винесення необґрунтованого рішення відносно ОСОБА_2 .
Посилаючись на дані обставини, захисник просить суд апеляційної інстанції:
- постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Куценка М.О. від 11.02.2026 (справа № 369/1360/26), згідно з якою відносно громадянина ОСОБА_2 , 1979 року народження, закрито провадження у справі за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу, - скасувати;
- прийняти нову постанову по справі №369/1360/26 про притягнення громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до адміністративної відповідальності за фактом скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти стягнення в межах санкції статті.
23 квітня 2026 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров Михайло Сергійович подав доповнення до апеляційної скарги на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Так, захисник зазначає, що згідно з матеріалами ОСОБА_1 було повідомлено про розгляд справи на телефонний номер НОМЕР_2 . Поряд з цим, ОСОБА_1 вже тривалий час користується мобільним телефоном за номером НОМЕР_3 , який і повідомила працівнику поліції при наданні пояснень. 
Відтак, на думку захисту, суддею Києво-Святошинського районного суду Київської області Куценком М.О. не об`єктивно в оскаржуваній постанові неявку ОСОБА_1 було розцінено як спробу затягування розгляду справ.
Також, захисник вказує, що працівником поліції без дотримання вимог ст.ст. 251, 254 та 256 КУпАП, у протоколі ЕПР1 № 573311 від 23 січня 2026 вказано, що водій ОСОБА_5 начебто створила умови аварійної обстановки, проте не надано жодних підтверджуючих доказів цьому твердженню.
З метою визначення як відстані, на якій знаходився автомобіль Опель, д.н.з. НОМЕР_4 , від місця зіткнення, так і визначення його гальмівного шляху, необхідно було провести відповідні заміри та оцінити стан дорожнього покриття, швидкість руху транспортних засобів, час руху автомобіля Мерседес, д.н.з. НОМЕР_5 під час виконання маневру лівого повороту.
Працівником поліції жодним чином таких замірів і розрахунків проведено не було, технічних параметрів розвитку даної ДТП не розраховано та не відображено в тому числі і у схемі, яку долучено до матеріалів справи.
Однією з основних причин не з`ясування обставин ДТП працівником поліції є те, що водій ОСОБА_2 не надав відеозапис зі свого відреєстратора на його прохання, повідомивши йому неправдиву інформацію про відсутність цього запису. Про це чула і ОСОБА_5 , оскільки питання про наявність засобів фіксації порушувалось працівником поліції перед усіма учасниками події.
Дана обставина вказує на те, що працівник поліції на власний розсуд, не маючи достатніх доказів, зокрема відеозапису моменту ДТП, відповідних розрахунків, тощо, прийняв хибне рішення про начебто створення ОСОБА_6 аварійної обстановки та відобразив це у відповідному протоколі.
Також працівником поліції в даному випадку не було прораховано того факту, що за умови прямолінійного руху без гальмування було б зіткнення з іншим автомобілем, який виконував маневр лівого повороту, або ні, може саме дії водія, який замість прямолінійного руху невірно сприйняв дорожню обстановку та застосував маневр відвороту, що і призвело до зіткнення.
Тобто сам водій, який повинен був рухатися прямолінійно, виконуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано - 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості але до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, замість цього застосував неоправданий маневр, не переконавшись в його безпеці, як того вимагають той же п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що і призвело до ДТП.
Всупереч приписам статей 254, 256 та 283 КУпАП у протоколі ЕПР1 № 573311 від 23 січня 2026 року працівник поліції описуючи факт начебто створення водієм ОСОБА_6 умов аварійної обстановки, взагалі не послався на назву, статтю, частину, пункт того нормативного акту, який фіксує таке порушення.
Відсутня будь-яка згадка про пряме порушення ОСОБА_6 відповідного нормативного акту, який регулює створення умов аварійної обстановки, і в оскаржуваній постанові Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026року.
Як у протоколі від 23 січня 2026 року, так і постанові суду від 11 лютого 2026 року, вказано, що водій ОСОБА_5 порушила правила проїзду перехрестя, однаку у вимогах Правил дорожнього руху України взагалі відсутній такий розділ або пункт як «Порушення правила проїзду перехрестя».
У Правилах дорожнього руху України є розділ 16 з назвою «Проїзд перехрестя», який складається з 15 пунктів. Проте,який саме пункт Правил дорожнього руху України було порушено водієм ОСОБА_6 , не надано відповіді як працівником поліції, так і районним судом.
Зматеріалів судової справи незрозуміло, чи наявний в діях водія ОСОБА_3 причинний зв`язок з виникненням ДТП, а саме зіткненням автомобілів Опель, д.н.з. НОМЕР_4 , та Пежо, д.н.з. НОМЕР_6 .
У ЕПР1 № 573311 від 23 січня 2026 рокупрацівник поліції вказав, що начебто маневр лівого повороту, виконаний водієм автомобіля Мерседес, д.н.з. НОМЕР_7 , змусив водія автомобіля Опель, р.н. НОМЕР_4 , зманеврувати та допустити зіткнення з автомобілем Пежо, д.н.з. НОМЕР_6 . 
Якщо працівник поліції зробив висновок, щцо діями водія ОСОБА_3 начебто порушено вимоги Правил дорожнього руху України, які закріплено у ч. 5 ст. 122 Кодексу, то в даному випадку дії останньої не можуть бути у причинному зв`язку з ДТП.
Бо вимоги даної статті КУпАПпередбачають відповідальність за порушення вимог Правил дорожнього руху України, що примусили інших учасників різко змінити швидкість, напрямок руху тощо і жодним чином не стосуються пошкодження транспортних засобів, вантажу, доріг чи іншого майна (ДТП без потерпілих).
Відтак, захисник просив скасувати постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Куценка М.О. від 11.02.2026 (справа № 369/1360/26), згідно з якою ОСОБА_1 , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закрити адміністративне провадження.
28 квітня 2026 року ОСОБА_1 подала письмові пояснення в яких посилалась на те, що близько 07:50-08:00, вона рухалась на своєму автомобілі марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_7 , по вулиці Білогородська в місті Боярка Київської області. Швидкість становила близько 30 км/год, оскільки дорога була дуже слизькою. В машині з нею був молодший син, якого везла до школи - ліцею «Лідер», який розташований по вулиці Сагайдачного. Під`їхавши до повороту на вул. Сагайдачного, остання мала повернути наліво, до школи, для чого увімкнула покажчик лівого повороту. Світлофор на перехресті працював в режимі пульсуючого жовтого світла, тобто не регулював рух. Побачивши, що по зустрічній смузі у крайньому лівому ряду їде автомобіль Фольксваген темного кольору (на відео, яке надавав інший водій - пан Жатов - цей автомобіль є) із увімкнутим лівим покажчиком повороту, ОСОБА_1 зупинилася таким чином, щоб це відповідало пунктам Правил дорожнього руху. Автомобіль Фольксваген рухався в крайній лівій смузі, він дещо обмежував їй огляд вперед, а саме ліву смугу зустрічного руху, при цьому права смуга зустрічного руху проглядалася на достатній відстані. Таким чином, зупинившись на цьому перехресті у своїй крайній лівій полосі руху таким чином, щоб при повороті наліво не опинитися не у своїй смузі руху, як це передбачено ПДР, ОСОБА_1 почекала декілька секунд. Оскільки автомобіль Фольксваген не рухався, а чекав, остання подивилася вперед на праву смугу руху, та переконавшись у відсутності зустрічного транспорту, почала маневр повороту наліво, сприйнявши дії водія автомобіля Фольксваген як його бажання пропустити ОСОБА_1 для повороту наліво. При цьому, в момент початку маневру ліворуч, автомобіль Опель білого кольору, д.н.з. НОМЕР_4 , що рухався в крайній лівій смузі за автомобілем Фольксваген, раптово опинився у правій смузі, бо до цього ОСОБА_1 його там не бачила. Самого маневру перестроювання автомобіля Опель з лівої смуги в праву ОСОБА_1 не бачила, оскільки її погляд вже був направлений на проїзну частину, на яку вона виконувала маневр - на вул. Сагайдачного, а саме на автомобіль Пежо, д.н.з. НОМЕР_8 , та пішоходів, які могли почати переходити дорогу, на яку ОСОБА_1 повертала. Коли ОСОБА_1 вже перетнула ліву смугу зустрічного руху, то несподівано для себе побачила автомобіль Опель, який вже перестроївся з лівої смуги в праву та рухався їй назустріч, і різко зупинилася, що дозволила їй мала швидкість автомобіля, залишивши ще місце для проїзду автомобілю Опель між її автомобілем і автомобілем Пежо. ОСОБА_1 була впевнена, навіть перед початком виконання маневру лівого повороту переконалася, що права смуга зустрічного руху вільна, а якщо навіть за автомобілем Фольксваген і рухалися інші транспортні засоби, то вони не будуть перестроюватися з лівої смуги в праву, не переконавшись в безпеці свого маневру, і за цих обставин остання була переконана, що сумлінно виконала вимогу пункту 16.13 ПДР, тобто пропустила перед поворотом наліво всі транспортні засоби, що рухалися у зустрічному напрямку. При виїзді на розу вулиць Білогородська і Сагайдачного автомобіль Опель, д.н.з. НОМЕР_4 , опинився на голому льоду (на фото і відео голу кригу ясно видно та у схемі ДТП поліцейським відмічені ці дорожні умови - «слизько»), при чому він рухався з такою швидкістю, що навіть на відео видно некерованість цього авто.
В подальшому автомобіль Опель при повороті направо занесло і він врізався в автомобіль Пежо, д.н.з. НОМЕР_8 ковзним ударом так, що пошкодив авто Пежо від крила до задньої двері. Після зупинки автомобіля Опель з нього вийшла жінка з дитиною, образила ОСОБА_1 нецензурним словом і пішла з дитиною по вул. Сагайдачного в напрямку ліцею «Лідер». Чоловік - водій автомобіля Опель, д.н.з. НОМЕР_4 , вийшов зі свого транспортного засобу перший. Через декілька хвилин на місце ДТП приїхали невідомі чоловіки на автомобілі, з написом «Муніципальна варта», про щось ця група людей спілкувалася з водієм ОСОБА_2 , який також про щось розмовляв з водієм автомобіля Пежо д.н.з. НОМЕР_8 . Потім на місце ДТП приїхав автомобіль поліції. ОСОБА_1 бачила, що поліцейський оформлював протокол стосовно ОСОБА_2 , проте він не давав поліцейським дивитись запис зі свого відеореєстратора. Офіцер поліції, який оформлював ДТП, питав у всіх учасників та у ОСОБА_1 , чи є у когось відеозаписи цієї події, але водій автомобіля Опель, д.н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_2 при всіх повідомив поліцейському, що в нього нема відеозапису події і його відеореєстратор не справний. Про цей запис ОСОБА_1 дізналася вже після розгляду справи у Києво-Святошинському районному суді.
Таким чином, ОСОБА_1 , вважає, що супутньою причиною виникнення даної ДТП, є виконаний маневр перестроювання водієм автомобіля Опель, який всупереч вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України не переконався в безпеці свого маневру, а саме у тому, що, почавши перестроювання в праву смугу, він не переконався в тому, що остання вже виконувала маневр лівого повороту та рухалася в бік правої смуги руху, на яку він почав перестроюватися. Тому подальший рух автомобіля Опель по правій смузі змінив дорожню обстановку, яка була до моменту її маневру (права зустрічна смуга була вільна від транспорту), та тим самим створив умови, до створення небезпечної обстановки, яка змусила ОСОБА_1 відмовитися від подальшого маневру лівого повороту та зупиняти керований нею автомобіль, з метою уникнення ДТП.
Відтак, ОСОБА_1 не погоджується з тим, що дані обставини суд відносно неї кваліфікував за статтею 122 КУпАП. 
15 травня 2026 року захисником ОСОБА_2 - адвокатом Очеретним Ю.В. були подані заперечення на апеляційні скарги. 
Так, захисник зазначив, що постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2026 про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУАП є законною і справедливою, а апеляційна скарга - безпідставною, не аргументованою та непідтвердженою жодними доказами.
Щодо постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2026 про визнання      ОСОБА_3 винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 122 КУАП, захисник вважає, що оскаржувана постанова законна та справедлива.
Захисник вказує, що судом в оскаржуваній постанові цілком вірно і відповідно до законодавства було викладено встановлені обставини, що водій  ОСОБА_5 , керуючи автомобілем Mersedesпорушила правила проїзду перехрестя, при повороті ліворуч на вул. Петра Сагайдачного не пропустила автомобіль OPELAstra, який рухався у зустрічному напрямку прямо, змусила водія різко гальмувати та змінювати напрямок руху, щоб уникнути зіткнення, який у свою чергу допустив зіткнення з автомобілем PEUGEOT307, чим створила аварійну обстановку.
Отже, твердження апелянта про невідповідність змісту постанови суду та протоколу про адміністративне правопорушення нормам Закону не відповідають дійсності.
Крім цього, зазначено, що матеріали справи містять ґрунтовні письмові пояснення ОСОБА_3 , які вона надала власноручно на місці ДТП. Дані пояснення суперечать усім наявним матеріалам справи і очевидно були спробою уникнути відповідальності та перекласти свою вину на інших учасників ДТП, тому на думку захисника суд дійшов вірних висновків, щодо вказаних пояснень.
У нових письмових поясненнях ОСОБА_1 викладає вже іншу версію подій, знову намагаючись уникнути відповідальності, однак і ця версія спростовується матеріалами справи, зокрема, відеозаписом обставин ДТП.
Так, на записі відеореєстратора, встановленого в автомобілі Opel, чітко зафіксовано, як цей автомобіль повільно і задовго до перехрестя перелаштувався з лівої у праву смугу руху. Зафіксовано також, момент, коли автомобіль Mercedes- Benz під керуванням ОСОБА_1 здійснює маневр повороту ліворуч, і що автомобіль Opel в цей час фактично перебував вже в межах перехрестя.
Окрім відеозапису обставин ДТП викладені в апеляційних скаргах доводи спростовуються наявними у матеріалах справи поясненнями водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
На підставі викладеного захисник просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг адвоката Гончарова М.С., поданих в інтересах ОСОБА_1 , а постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2026 залишити без змін.
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її захисники Гончаров М.С. та Кіяшко С.Л. доводи апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити.
Крім цього, захисником Кіяшко С.Л. у судовому засіданні було долучено його правову позицію, в якій останній, зокрема посилався на відсутність складу адміністративного правопорушення, аналізу дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та на порушення останнім правил ПДР.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його захисники Кишенько С.В. та Очеретний Ю.В. заперечували щодо задоволення апеляційних скарг.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши апеляційні доводи, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Щодо апеляційної скарги на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП
Так, положеннями статей 251 та 252 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно до п.2.3б для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Частина 5 статті 122 КУпАП передбачає відповідальність за допущені порушення, передбачені частинами першою - четвертою цієї статті, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.2026 року о 08:00 в м. Боярка вул. Петра Сагайдачного, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 порушила правила проїзду перехрестя, при повороті ліворуч на вул. Петра Сагайдачного не пропустила автомобіль OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному напрямку прямо, змусила водія різко гальмувати та змінювати напрямок руху, щоб уникнути зіткнення, який у свою чергу допустив зіткнення з автомобілем PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , чим створила аварійну обстановку.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 122 КУпАП, підтверджується наступними доказами: 
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 573311 від 23.01.2026 року; 
- схемою місця ДТП від 23.01.2026 року; письмовими поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 від 23.01.2026 року;
- відеозаписом обставин справи.
Відтак, суд першої інстанції враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушника, прийшов до висновку за можливе обрати вид адміністративного стягнення - штраф.
Враховуючи встановлені обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд апеляційної інстанції прийшов до висновків, що винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи.
Відтак, суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено в діях ОСОБА_1 склад інкримінованого їй адміністративного правопорушення, а тому доводи апелянта щодо неповноти та однобічності розгляду адміністративної справи, не заслуговують на увагу суду, оскільки повністю спростовуються доказами у справі, які підтверджують порушення нею Правил дорожнього руху України та відповідно вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що відео, яке долучено до матеріалів справи спростовує доводи апеляційної скарги, оскільки з нього вбачається, що саме ОСОБА_1 було вчинено дії, які призвели до створення аварійної обстановки, оскільки остання примусила інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху та вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.
Таким чином, доводи апелянта є необґрунтованими, не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не порушила правила дорожнього руху, а відтак є припущеннями.
Апеляційний суд вважає, що доводи захисника щодо підстав для скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності є формальними, не конкретизованими та зводяться лише до загальних посилань на практику Європейського суду та не погодження з прийнятим рішенням та не вказують на те, що суд першої інстанції прийшов хибних висновків або ж не повно дослідив обставини справи.
Також, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апелянта щодо того, що на ОСОБА_1 поширюється дія принципу презумпції невинуватості, є необґрунтованими в силу доведеності вини останньої. 
Крім цього, суд першої інстанції при розгляді даної справи розглянув її в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог КУпАП, та у межах визначених протоколом про адміністративне правопорушення, а тому інші доводи захисника апеляційний суд не приймає, оскільки вони виходять за межі предмету розгляду.
Також, суд апеляційної інстанції не приймає доводи захисника зазначені у доповненнях, оскільки вони зводяться до аналізу даних, які не входять у компетенцію суду, а їм має надаватись оцінка відповідним спеціалістом.
При цьому, посилаючись на невірність складання протоколу, не врахування всіх обставин дорожньо - транспортної пригоди захисник не надає реальних доказів на підтвердження зазначеного. Клопотань про проведення експертизи сторона захисту не заявляла та своїх експертних висновків не долучала, а тому такі доводи нічим не підкріплені, а отже також є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.
Також, апеляційний суд вважає, що пояснення ОСОБА_1 , які були надані під час судового розгляду є непереконливими, різняться з первинними та спростовуються відеозаписом, долученим до матеріалів справи.
Разом з цим, апеляційний приймає до уваги доводи захисника щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд адміністративної справи, однак вони не є підставою для скасування постанови першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на те, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Враховуючи викладене, за результатами апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.
Таким чином, оскільки судове рішення, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Щодо апеляційної скарги на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою провадження відносно ОСОБА_2 закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП
Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕРП1 №573315 від 23.01.2026 року - 23.01.2026 року о 08:00 в м. Боярка вул. Петра Сагайдачного, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 по вул. Білогородській в м. Боярка, не впоравшись з керуванням допустив зіткнення з автомобілем PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , який рухався по вул. Петра Сагайдачного, чим порушив п.12.1 ПДР. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Під час розгляду справи у судді першої інстанції, у судовому засіданні ОСОБА_2 вину в інкримінованому правопорушенні не визнав та пояснив, що 23.01.2026 року о 08:00 в м. Боярка він рухався на автомобілі OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 по вул. Білогородській в напрямку вул. Соборної, в крайній правій полосі для руху з дозволеною швидкістю, яка не перевищувала 50 км/год. Проїжджаючи перехрестя з вул. Петра Сагайдачного по відношенню до якої вул. Білогородська є головною, перед ним несподівано виїхав автомобіль Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 , який рухаючись назустріч, здійснював маневр повороту ліворуч на вул. Сагайдачного. Оскільки зазначений автомобіль несподівано виїхав за декілька метрів від нього та перегородив дорогу, з метою уникнення зіткнення почав гальмувати та прийняв вправо. В цей час на перехресті праворуч на вул. Сагайдачного стояв автомобіль PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , який пропускав автомобілі, які рухались по головній, він зачепив вказане авто, уникаючи лобового зіткнення з автомобілем Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 . Зазначає, що автомобіль Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 після ДТП намагався продовжити рух та покинути місце події. На підтвердження наданих пояснень, ОСОБА_2 надав відеозапис з реєстратора його автомобіля на якому записані обставини події ДТП з приводу якого відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення.
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_1 наявних в матеріалах справи: 23.01.2026 року о 08:00 вона рухалась на власному автомобілі Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 в м. Боярка по вул. Білогородській. На перехресті здійснювала маневр повороту ліворуч на вул. Сагайдачна, для чого включила лівий поворот та пропустила зустрічний транспорт. Коли була біля осьової лінії розмітки, бачила що на зустріч рухався автомобіль OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 , який здійснював поворот праворуч на вул. Сагайдачну. При маневру повороту його занесло та він скоїв зіткнення з автомобілем PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , який в цей час стояв на перехресті на вул. Сагайдачного.
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_7 , наявних в матеріалах справи: він хотів переїхати перехрестя з вул. Білогодською на автомобілі д.н.з. НОМЕР_8 . Зупинився перед перехрестям, щоб пропустити автомобілі, оскільки світлофор не працював. Зазначає, що автомобіль Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 , здійснюючи поворот ліворуч перекрив рух автомобілю OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 , який у свою чергу уникаючи зіткнення з авто д.з.н. НОМЕР_7 в`їхав в його автомобіль.
Проаналізувавши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновків, що працівниками поліції особі, відносно якої складено протокол інкримінується порушення пункту 12.1 діючих Правил Дорожнього руху України, про те будь яких доказів, які б дозволяли б дійти висновку про винуватість ОСОБА_2 «поза розумним сумнівом» у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення суду надано не було.
Так, в якості доказу винуватості ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення працівниками поліції надано: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕРП1 №573315 від 23.01.2026 року, схему місця ДТП від 23.01.2026 року, письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 від 23.01.2026 року.
Разом з цим,  протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Відтак, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах адміністративної справи відсутні докази, сукупність яких би свідчили про те, що ОСОБА_2 порушив п.12.1 Правил дорожнього руху, оскільки обставини встановленні у судовому засіданні, з урахуванням наданих пояснень ОСОБА_2 , наявних у справі письмових пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , а також відеозапису, долученого до матеріалів справи та дослідженого в судовому засіданні, який містить відомості про обставини ДТП, що повністю суперечать даним щодо обставин ДТП, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, натомість повністю узгоджуються з показаннями водіїв автомобілей OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 та PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , які є логічними, послідовними, ґрунтуються на матеріалах даної справи та вказують на ту обставину, що ОСОБА_2 , з метою відвернути небезпеку, яка загрожувала життю і здоров`ю, діючи в умовах крайньої необхідності, викликаної діями водія Mersedes д.з.н. НОМЕР_7 не маючи можливості в даній дорожній обстановці діяти іншим чином та засобами, правильно вжив заходів для відвернення можливої більш значної шкоди, що фактично призвело до наслідків у вигляді механічного пошкодження автомобіля марки PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 .
Також, суд першої інстанції зазначив, що не приймаються до уваги письмові пояснення водія автомобіля ОСОБА_1 , наявні в матеріалах справи, оскільки вони об`єктивно суперечать обставинам встановленим при перегляді відеозапису дорожньо-транспортної пригоди, а також іншим матеріалам справи.
Інші докази досліджені в судовому засіданні також не підтверджують обставини викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та не дозволяють суду дійти висновку про винуватість ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення поза розумним сумнівом.
Таким чином, суд першої інстанції закрив провадження у справі, у зв`язку відсутністю в діях ОСОБА_2 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Вивченням матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого адміністративного правопорушення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, а його висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_2 саме у порушенні п. 12.1 Правил дорожнього руху, у якому його звинувачено, і що є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є законним і обґрунтованим. 
Так, статтею 124 КпАП України передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Отже, суд під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України повинен встановити, чи була дорожньо-транспортна подія, чи були отримані пошкодження транспортними засобами, діями якої особи завдано цієї шкоди, а також, які положення правил дорожнього руху було порушено вказаною особою.
В даному провадженні суд перевіряє: чи мала місце дорожньо-транспортна подія, чи порушила особа, яка притягується до адміністративної відповідальності правила дорожнього руху, та чи є причинно-наслідковий зв`язок між порушенням правил дорожнього руху та дорожньо-транспортною подією.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язанні знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з п. 1.1 ПДР, ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно до п. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 12.1. ПДР визначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Згідно п. 24 Постанови Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників. При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статях 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз.
Відповідно до ст. 256 КУпАП протокол, який складено відповідальною особою, повинен містити відомості про обставини, що характеризують суть адміністративного правопорушення у відповідності до диспозиції інкримінованої статті із визначенням: суб`єкта, суб`єктивної сторони, об`єкта, об`єктивної сторони, оскільки протокол за своєю суттю та призначенням, крім доказового значення, представляє собою обвинувачення особи у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення (проступку) в межах якого суд здійснює розгляд справи.
Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Склад правопорушення - сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності.
Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП має значення факт порушення Правил дорожнього руху, який відображається у протоколі про адміністративне правопорушення.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення поза розумним сумнівом який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕРП1 №573315 від 23.01.2026 року - 23.01.2026 року о 08:00 в м. Боярка вул. Петра Сагайдачного, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем OPEL Astra д.н.з. НОМЕР_4 по вул. Білогородській в м. Боярка, не впоравшись з керуванням допустив зіткнення з автомобілем PEUGEOT 307 д.н.з. НОМЕР_8 , який рухався по вул. Петра Сагайдачного, чим порушив п.12.1 ПДР. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
Разом з цим, при дослідженні доказів та пояснень учасників ДТП, суд апеляційної інстанції вважає, що доказів, які б дозволяли дійти висновку про винуватість ОСОБА_2 «поза розумним сумнівом» у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення суду надано не було, оскільки в якості доказу винуватості ОСОБА_2 у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення працівниками поліції надано: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕРП1 №573315 від 23.01.2026 року, схему місця ДТП від 23.01.2026 року та письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 від 23.01.2026 року, які не вказують на склад адміністративного правопорушення.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
З відеозапису, який міститься у матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_2 діяв в межах крайньої необхідності, з метою уникнення аварійної ситуації.
Відтак, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції проаналізувавши доводи апеляційної скарги та докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновків щодо закриття відносно ОСОБА_2 провадження, вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою.
Отже, доводи апелянта стосовно неповного встановлення обставин та розгляду адміністративної справи, відсутності об`єктивності дослідження обставин ДТП, наявності у діях ОСОБА_2 порушення ПДР, апеляційним судом розцінюються критично, і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються дослідженими у суді доказами.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що під час перегляду справи надає оцінку доводам апелянта лише в межах пред`явленого ОСОБА_2 звинувачення, а саме порушення ним п.12.1 ПДР, тобто лише в межах протоколу про адміністративне правопорушення. Щодо доводів апелянта в частині наявності у його діях порушень інших пунктів правил дорожнього руху, то вони апеляційним судом розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки виходять за межі звинувачення, а апеляційний суд під час розгляду справи не може самостійно надавати оцінку діям водія, які не входять до предмету доказування у справі.
Інші доводи апелянта, апеляційний суд також не приймає до уваги, оскільки вони є припущеннями, які спростовуються відеозаписом, поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди, відносяться до компетенції спеціаліста та мають бути предметом експертного дослідження, яке стороною звернення не було заявлено.
Враховуючи викладене, за результатами апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Таким чином, апеляційний суд не встановив підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, оскільки вона є законною, обґрунтованою та вмотивованою, та дійшов висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки судове рішення, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 573311 від 23.01.2026 року) та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 (вісімдесяти п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 1445 (одна тисяча чотириста сорок п`ять) гривень в дохід держави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Михайла Сергійовича на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року - залишити без задоволення.
Постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Михайла Сергійовича на постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2026 року - залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.

Суддя: Р.В. Березовенко