ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р. Справа № 910/10300/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Демидової А.М.
суддів: Барсук М.А. 
Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання: Мельничука О.С.

за участю представників учасників справи:
від позивача: не з`явився 
від відповідача: Михалевич М.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги: 
1. Акціонерного товариства "Укрнафта";
2.  ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 (повний текст рішення складено та підписано 17.12.2025) (суддя Усатенко І.В.)
у справі № 910/10300/25 Господарського суду міста Києва
за позовом  ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства "Укрнафта"
про стягнення 223 759,37 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укрнафта" (далі також - АТ "Укрнафта", відповідач) про стягнення 223 759,37 грн.
Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем рішення суду у справі № 910/10733/22 ні в добровільному, ні в примусовому порядку, у зв`язку із чим позивач просив суд стягнути з відповідача втрати від інфляції в сумі 48 143,21 грн, 3 % річних у сумі 13 501,33 грн та штрафні санкції в розмірі 162 114,83 грн за період з 04.10.2022 по 31.07.2025. 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 позов задоволено частково та стягнуто з АТ "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції у розмірі 38 270,51 грн, 3 % річних у розмірі 9 002,83 грн, судовий збір у розмірі 709,10 грн. У частині позовних вимог про стягнення втрат від інфляції у розмірі 9 872,70 грн, 3 % річних у розмірі 4 498,50 грн, штрафних санкцій у розмірі 162 114,83 грн відмовлено.
Рішення суду мотивовано наявністю у відповідача зобов`язання зі сплати позивачу 106 241,00 грн основного боргу, 21 514,00 грн інфляційних втрат, 2 786,00 грн 3 % річних та пені в розмірі 28 786,00 грн, встановленого рішенням суду від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, що відповідно до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не потребує повторного доведення.
Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за заявлений позивачем період з 04.10.2022 по 31.07.2025, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню втрати від інфляції в розмірі 38 270,51 грн та 3 % річних у розмірі 9 002,83 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутні договірні зобов`язання, тобто відсутній договір, в якому визначено розмір пені за прострочення грошового зобов`язання, а також відсутнє нормативне визначення ставки пені, яка підлягає нарахуванню та стягненню в разі прострочення виплати дивідендів позивачу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укрнафта"  та узагальнення її доводів
Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25, АТ "Укрнафта" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог.
При цьому АТ "Укрнафта" зазначає, що матеріали справи не містять доказів вини відповідача у несвоєчасній виплаті дивідендів за 2018 рік, відтак, на переконання АТ "Укрнафта", відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату дивідендів; АТ "Укрнафта" не погоджується з позицією суду першої інстанції, відповідно до якої розрахунок інфляційних втрат здійснено сумарно на суму заборгованості та інфляційних втрат за попередній період, що присуджено згідно з рішенням суду у справі № 910/10733/22; резолютивна частина оскаржуваного рішення не містить застережень, що стягнута судом на користь позивача сума має бути перерахована з відніманням встановлених законом податків та зборів.
Також скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача про відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів в обґрунтування заявленого позивачем періоду нарахування, що, з урахуванням спільних предмета та підстав позову даної справи та справи № 910/10733/22, на переконання АТ "Укрнафта", є обставинами для доведення позивачем у межах розгляду даної справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та узагальнення її доводів
ОСОБА_1 також подала до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення.
Позивач, зокрема, не погоджується з відмовою суду першої інстанції у стягненні з відповідача пені, вказуючи, що така відмова не узгоджується із судовим рішенням у справі № 910/10733/22, яким було стягнуто на користь ОСОБА_1 пеню; суд неправильно визначив суму боргу, на яку здійснював нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, яка, на переконання ОСОБА_1 , має бути визначена в розмірі 113 626,80 грн; суд неправильно визначив суму судових витрат, не врахувавши поштові квитанції відправлення листів до суду та відповідачу.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Владимиренко С.В., Ходаківської І.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25; розгляд апеляційної скарги призначено на 17.03.2026 о 10:30; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 06.02.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 17.02.2026 по 18.03.2026, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 для розгляду справи № 910/10300/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 апеляційну скаргу АТ "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Ходаківська І.П.; постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за раніше визначеними датою та часом - 17.03.2026 о 10:30.
Іншою ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, суддів Євсікова О.О., Ходаківської І.П.) задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку; об`єднано апеляційні скарги АТ "Укрнафта" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду; розгляд апеляційної скарги призначено за раніше визначеною датою на 17.03.2026 о 10:30; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 13.03.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 відкладено розгляд апеляційних скарг на 07.04.2026 об 11:20.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 задоволено заяву судді Євсікова О.О. про самовідвід від розгляду справи № 910/10300/25 за апеляційними скаргами АТ "Укрнафта" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25; постановлено відвести суддю Північного апеляційного господарського суду Євсікова О.О. від розгляду справи № 910/10300/25; матеріали справи № 910/10300/25 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/10300/25.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2026 для розгляду справи № 910/10300/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді: Барсук М.А., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 апеляційні скарги АТ "Укрнафта" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді - Ходаківська І.П., Барсук М.А.; розгляд апеляційних скарг призначено на 21.04.2026 о 12:30.
Позиції учасників справи
Позивач не скористався своїм правом, відзив на апеляційну скаргу відповідача не подав. Відповідач також не скористався своїм правом, відзив на апеляційну скаргу позивача не подав. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України вказане не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідачем подано до Північного апеляційного господарського суду заяву про долучення до матеріалів справи судової практики в аналогічних правовідносинах.
Явка представників учасників справи
У судове засідання 21.04.2026 з`явився представник відповідача.
Позивач або його представник у судове засідання не з`явились.
Позивач належним чином повідомлений судом про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а неявка в судове засідання позивача або його представника не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи аргументи апеляційних скарг і доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перегляд оскаржуваного судового акта в апеляційному порядку без участі в судовому засіданні позивача або його представника.
У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги відповідача підтримав і просив суд її задовольнити, проти апеляційної скарги позивача заперечував і просив суд залишити її без задоволення.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/10733/22 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 106 241,00 грн заборгованості по дивідендах за 2018 рік, 21 514,00 грн інфляційних втрат, 2 786,00 грн 3 % річних за період з 18.11.2021 по 03.10.2022.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, позов задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 106 241,00 грн заборгованості по дивідендах, 28 786,00 грн пені, 21 514,00 грн інфляційних втрат, 2 786,00 грн 3 % річних, 2 481,00 грн судового збору, 78,00 грн витрат за поштове направлення документів. Вказане рішення набрало законної сили.
26.06.2023 на виконання вищезазначеного рішення суду видано наказ суду.
19.07.2023 державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрив виконавче провадження № 7228385 з примусового виконання рішення у справі № 910/10733/22.
29.05.2024 виконавче провадження зупинене на підставі абз. 12 п. 102 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що рішення суду у справі № 910/10733/22 не виконано боржником ні в добровільному, ні в примусовому порядку, у зв`язку із чим просив суд стягнути з відповідача втрати від інфляції в розмірі 48 143,21 грн, 3 % річних у розмірі 13 501,33 грн та штрафні санкції в розмірі 162 114,83 грн за період з 04.10.2022 по 31.07.2025. Нарахування позивачем здійснено на загальну суму, стягнуту за рішенням суду від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, у розмірі 159 327,00 грн, що включає в себе суму основного боргу, 3 % річних, втрат від інфляції та пеню.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на відсутність вини АТ "Укрнафта". Також відповідач вказав, що позивач безпідставно нараховує втрати від інфляції та 3 % річних на загальну суму, стягнуту за рішенням суду. Крім того, зазначив про відсутність правових підстав для стягнення штрафних санкцій.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови
Серед основних конституційних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією з важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, установлено факт неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу як акціонеру Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" дивідендів за 2018 рік, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задоволено повністю та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь ОСОБА_1 106 241,00 грн заборгованості за дивідендами, 28 786,00 грн пені, 21 514,00 грн інфляційних втрат, 2 786,00 3 % річних, 2 481,00 грн судового збору, 78,00 грн витрат за поштове направлення документів. 
Вказане рішення набрало законної сили, відтак обставини, встановлені означеним рішенням, повторному доказуванню не підлягають. 
Згідно з положенням частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.
Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 зробила висновок про те, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.06.2024 у справі № 910/3646/23 виснується "…що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.".
Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.
Звертаючись до суду з даним позовом у справі № 910/10300/25, ОСОБА_1 вказала про невиконання відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, у зв`язку із чим нею нараховано та заявлено до стягнення з відповідача втрати від інфляції в розмірі 48 143,21 грн, 3 % річних у розмірі 13 501,33 грн та штрафні санкції в розмірі 162 114,83 грн за період з 04.10.2022 по 31.07.2025.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів перерахування відповідачем дивідендів, нарахованих позивачу за 2018 рік, у сумі 106 241 грн та, відповідно, виконання рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22, у зв`язку з чим доводи АТ "Укрнафта" щодо відсутності в матеріалах справи доказів вини останнього з погашення заборгованості відхиляються судом за неспроможністю.
Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо неправильно визначеної судом першої інстанції суми боргу, на яку здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, та яка, на переконання ОСОБА_1 , має бути визначена в розмірі 113 626,80 грн, колегія суддів встановила таке.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 902/330/17).
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 922/795/19.
Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 ЦК України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відтак, у розумінні положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач як кредитор вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Відхиляючи за неспроможністю доводи АТ "Укрнафта" про відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів в обґрунтування заявленого позивачем періоду нарахування, колегія суддів зауважує, що в межах справи № 910/10733/22 позивачем було нараховано та заявлено до стягнення втрати від інфляції, 3 % річних та штрафні санкції за період з 18.11.2021 по 03.10.2022. Натомість у даній справі № 910/10300/25 позивач продовжив період нарахування втрат від інфляції, 3 % річних та штрафних санкцій за час не виконання грошового зобов`язання, який не було охоплено судовим рішенням у справі № 910/10733/22, а саме за період з 04.10.2022 по 31.07.2025. 
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, здійснив нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на стягнуту рішенням суду від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22 суму 159 327,00 грн, з яких: 106 241,00 грн основного боргу, 21 514,00 грн інфляційних втрат, 2786,00 грн 3 %, 28 786,00 грн пені.
У постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.
Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що розрахунок інфляційних втрат за заявлений позивачем період має відбуватися з урахуванням інфляційної складової основного боргу за попередній період, який у цьому випадку складає 127 755,00 грн (106 241,00 грн + 21 514,00 грн).
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 11.11.2025 у справі № 922/4758/24.
Вищевказані правові позиції Верховного Суду в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягають обов`язковому врахуванню судом, у зв`язку із чим доводи АТ "Укрнафта" в частині незгоди з розрахунком інфляційних втрат з урахуванням інфляційної складової основного боргу за попередній період колегією суддів відхиляються.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на вимоги частин першої та другої статті 2, частини п`ятої статті 236 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних нарахувань.
Місцевий господарський суд, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення втрат від інфляції на проіндексовану заборгованість зі сплати дивідендів у сумі 127 755,00 грн та процентів річних на суму непогашеного основного боргу 106 241,00 грн, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем - з 04.10.2022 по 31.07.2025, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню втрати від інфляції в розмірі 38 270,51 грн та 3 % річних у розмірі 9 002,83 грн.
Апеляційний господарський суд, у свою чергу, встановив, що здійснений судом першої інстанції розрахунок втрат від інфляції та 3 % річних є арифметично правильним та здійснений відповідно до приписів чинного законодавства.
Відтак доводи ОСОБА_1 щодо не правильно визначеної судом першої інстанції суми боргу, на яку здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що судом першої інстанції під час здійснення розрахунку інфляційних втрат було здійснено розрахунок з урахуванням проіндексованої суми основної заборгованості зі сплати дивідендів, яка за правильним висновком суду складає 127 755,00 грн. Натомість позивач в апеляційній скарзі просить здійснити розрахунок втрат від інфляції, виходячи із суми основної заборгованості в розмірі 113 626,80 грн, що є порушенням принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius).
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 162 114,83 грн пені, нарахованої за період з 04.10.2022 по 31.07.2025, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно із ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Частиною другою статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що між сторонами відсутні договірні зобов`язання, тобто відсутній договір, в якому визначено розмір пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. Також норми законодавства, що діяло в період, за який нараховується пеня, не передбачали ставку (розмір) пені, який підлягає стягненню у разі відповідного прострочення, як і відсутній спеціальний нормативний акт, який би визначав її розмір. У свою чергу, Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає лише обмеження ставки нарахування пені, а не її розмір.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.09.2019 у справі № 908/1501/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.
Відтак висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення з АТ "Укрнафта" пені в розмірі 162 114,83 грн є правильним.
Також суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосовувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, про що зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.
Відтак, враховуючи принцип jura novit curia (суд знає закони), колегією суддів відхиляються посилання ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22 як на обов`язкову підставу для стягнення пені, оскільки стягнення судом першої інстанції пені під час розгляду справи № 910/10733/22 в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України не є правовим висновком Верховного Суду, який підлягає обов`язковому врахуванню та, відповідно, не створює для суду обов`язку його врахування.
Доводи скаржника щодо неправильно здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат, а саме невключення до таких витрат поштових квитанцій, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.
Положеннями частини першої статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
За ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Натомість як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , останньою вказано, що судові витрати будуть складатись: з судового збору у розмірі 3028,00 грн, послуг пошти у розмірі 200,00 грн та послуг адвоката в розмірі 20 000,00 грн, однак матеріали справи не містять заяви позивача з конкретизацією понесених нею під час розгляду справи № 910/10300/25 судових витрат та визначенням таких сум, які підлягають стягненню за результатами розгляду з відповідача.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що процесуальний закон не наділяє суд повноваженнями визначати замість позивача вартість понесених останнім судових витрат за умови зазначення позивачем лише попереднього (орієнтовного) розрахунку та, відповідно, відносити наявні в матеріалах справи документи до доказів на підтвердження судових витрат.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що відповідно до ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Приписами ч. 2 ст. 244 ГПК України унормовано, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Доводи скаржника АТ "Укрнафта", що резолютивна частина оскаржуваного рішення не містить застережень про перерахунок стягнутої суми з відніманням встановлених законом податків та зборів, підлягають відхиленню, оскільки такі доводи не узгоджуються із законодавчими приписами та предметом стягнення, а суми податків та зборів вже було утримано з суми основного зобов`язання у розмірі 106 241 грн (за вирахуванням 5 % податку з доходів фізичних осіб та 1,5 % військового збору), що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 910/10733/22.
З огляду на викладене, правомірним є висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
За таких обставин, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.
Судові витрати
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційних скарг судові витрати за їхній розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Укрнафта" та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/10300/25.
4. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на скаржників.
5. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 05.05.2026.

Головуючий суддя А.М. Демидова 

Судді М.А. Барсук

І.П. Ходаківська