ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 569/3196/20
провадження № 61-12229св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Осіяна О. М., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи: 
позивач - Рівненська міська рада, 
відповідачі: виконавчий комітет Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_1 , Департамент цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович, ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в складі колегії суддів Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Шимківа С. С., 

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 05 березня 2021 року до участі у цій справі співвідповідачами залучив Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О., ОСОБА_3 

Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 15 лютого 2023 року у цій справі замінив відповідача Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, на його правонаступника - Департамент цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради.

Позов, з урахуванням уточнень, обґрунтовано тим, що на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади міста Рівного, збудовано об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . За даними з Державного земельного кадастру відомості щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні. Ця земельна ділянка є частиною земель запасу житлової та громадської забудови територіальної громади міста Рівного та не була відведена для будівництва спірного нежитлового приміщення, площею 45,8 кв. м, тому це приміщення є самочинним будівництвом. 

Щодо власників спірного нежитлового приміщення, тобто осіб, які порушують права позивача, позивач зазначав, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовської А. В. від 28 січня 2020 року право власності на нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 . Згодом рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О. від 25 лютого 2020 року право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстровано за ТОВ «Урбан ЛТД». 

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О. від 28 лютого 2020 року право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 . За договором дарування № 270 від 29 лютого 2020 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 спірне нежитлове приміщення. Рішенням приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О. від 29 лютого 2020 року право власності на нежитлове приміщення, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 . 

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка не була виділена під будівництво спірного нежитлового приміщення, це приміщення побудовано самочинно і указані позивачем власники цього приміщення порушують права власності на землю територіальної громади міста Рівного, Рівненська міська рада просила суд:
1) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовської А. В., індексний номер: 50856248 від 28 січня 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О., індексний номер: 51314334 від 25 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ТОВ «Урбан ЛТД», права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; 
3) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О., індексний номер: 51378409 від 28 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; 
4) визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О., індексний номер: 51400593 від 29 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; 
5) визнати недійсними акт приймання-передавання нерухомого майна № 1471, 1472 від 21 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Урбан ЛТД», акт приймання-передавання нерухомого майна № 456, 457 від 26 лютого 2020 року, укладений між ТОВ «Урбан ЛТД» і ОСОБА_2 , та договір дарування № 270 від 29 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О.; 
6) зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (яка перебуває у власності територіальної громади Рівного в особі Рівненської міської ради) шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення; 
7) припинити право власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; 
8) закрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 05 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нежитлове приміщення, площею 45,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом. При цьому відповідачкою ОСОБА_3 (на час ухвалення судового рішення після зміни прізвища - ОСОБА_3 ) замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення. 18 липня 2022 року на офіційному веб-сайті Рівненської міської ради опубліковано проект рішення Рівненської міської ради (восьме скликання) «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її в оренду громадянці ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна». 

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою не може бути однозначно визнано легітимною метою через те, що Рівненська міська рада вказаною земельною ділянкою не користувалася та не розпоряджалася, а єдиним претендентом на отримання земельної ділянки у користування на час розгляду спору є ОСОБА_3 , відповідна заява якої перебуває на розгляді позивача і щодо якої підготовлено позитивний проект рішення. 

У спірному приміщенні розташований магазин продовольчих товарів, будівництво якого потребувало істотних коштів, а його знесення потенційно призведе до ліквідації об`єкта торгівлі, звільнення працівників і, як наслідок, до зменшення надходження податків до місцевого бюджету, погіршення фінансового становища певної кількості осіб, які працюючи та отримуючи заробітну плату, утримували себе та свої сім`ї. Отже, задоволення позову не є пропорційним визначеній меті і буде становити для відповідачів надмірний індивідуальний тягар. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Рівненський апеляційний суд постановою від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу Рівненської міської ради задовольнив, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовської А. В., індексний номер: 50856248 від 28 січня 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О., індексний номер: 51314334 від 25 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ТОВ «Урбан ЛТД», права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнав недійсними акт приймання-передавання нерухомого майна № 1471, 1472 від 21 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Урбан ЛТД», акт приймання-передачі нерухомого майна № 456, 457 від 26 лютого 2020 року, укладений між ТОВ «Урбан ЛТД» і ОСОБА_2 , та договір дарування № 270 від 29 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О.

Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О., індексний номер: 51378409 від 28 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнав незаконним та скасував рішення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О., індексний номер: 51400593 від 29 лютого 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 , права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (яка перебуває у власності територіальної громади Рівного в особі Рівненської міської ради) шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення.

Припинив право власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 

Закрив розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 

Стягнув з виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_1 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В. О., ОСОБА_3 на користь Рівненської міської ради судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 29 428,00 грн у рівних частинах по 4 204,00 грн з кожного.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення побудовано на частині земельної ділянки, яка не була відведена для цієї мети і належить до земель запасу житлової та громадської забудови територіальної громади м. Рівне. ОСОБА_1 здійснив будівництво без документів, що дають право на це, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проекту. Обов`язковому знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. За частиною четвертою статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Такою особою є ОСОБА_1 , отже саме на нього покладається обов`язок знесення нерухомого майна на АДРЕСА_1 .

Врахувавши, що позовні вимоги про знесення самочинного будівництва судом були задоволені, то підлягає задоволенню також і інша частина позовних вимог, зокрема вимоги про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та приватного нотаріуса щодо реєстрації прав власності на спірне майно, про визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року та від 26 лютого 2020 року, про визнання недійсним договору дарування № 270 від 29 лютого 2020 року, про припинення права власності відповідачів на спірне майно та про закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 серпня 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17, від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18, від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16, від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 10 травня 2023 року у справі № 203/3127/19, та у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, від 19 квітня 2017 року у справі № Початок форми
354/612/13-ц, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16. Кінець форми
Заявниця указує на те, що суд апеляційної інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та приватного нотаріуса щодо реєстрації прав власності на спірне майно; про визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року та від 26 лютого 2020 року, про визнання недійсним договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, про припинення права власності відповідачів на спірне майно та про закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки задоволення цих вимог не призвело до ефективного поновлення прав позивача. Апеляційний суд залишив без уваги, що відповідачами у цій справі не можуть бути державні реєстратори та приватний нотаріус, які вносили інформацію до відповідних реєстрів.

Щодо єдиної позовної вимоги, яка є належною та мала бути розглянута апеляційним судом, то це вимога про усунення перешкод у користування та розпорядженні земельною шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення. Але апеляційний суд у цій частині позовних вимог помилково вважав права позивача порушеними та такими, що підлягають задоволенню у визначений спосіб, оскільки позивач земельною ділянкою не користувався, а згодом прийнято до розгляду проект рішення Рівненської міської ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її в оренду громадянці ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна». 

Отже, місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що задоволення цієї позовної вимоги є непропорційним у контексті дотримання Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки потенційно призведе до ліквідації об`єкта торгівлі та звільнення працівників. 

Також суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином хто та коли здійснив будівництво спірного об`єкту, що є важливою обставиною, оскільки об`єкти, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення в експлуатацію і стверджувати про їх самочинне будівництво підстави відсутні. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник Рівненської міської ради просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції. 
У відзиві на касаційну скаргу представник Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради просить касаційну скаргу задовольнити повністю, скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів Русинчука М. М. (суддя-доповідач) Антоненко Н. О., Дундар І. О. відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи із суду першої інстанції та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23 жовтня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Русинчуку М. М., судді, які входять до складу колегії: Антоненко Н. О., Дундар І. О. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду Русинчука М. М. справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Фаловська І. М. 

Верховний Суд ухвалою від 05 березня 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 рокузупинив провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24). 

Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2026 року поновив провадження у цій справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Ситнік О. М. та Фаловської І. М. справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Осіян О. М., Синельников Є. В., Шипович В. В. 

Фактичні обставини, встановлені судами 

28 січня 2020 року державний реєстратор Виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовська А. В. на підставі технічного паспорту серія та номер: 101/01/20 , виданого 22 січня 2020 року Асоціацією «Авістор-БУД», та висновку про технічний стан об`єкта нерухомого майна, серія та номер 101/01/20-1, виданого 22 січня 2020 року Асоціацією «Авістор-БУД», прийняла рішення, індексний номер 50856248, про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

25 лютого 2020 року державний реєстратор Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О. на підставі акта приймання-передавання нерухомого майна, серія та номер: 1471, 1472, виданого 21 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Урбан ЛТД», справжність підписів на якому засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рибак Ю. В., прийняв рішення за індексним номером 51314334 про державну реєстрацію за ТОВ «Урбан ЛТД» права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв. м за адресою АДРЕСА_1 .

28 лютого 2020 року державний реєстратор Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Панасюк В. О. на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Урбан ЛТД», серія та номер: 02/20, виданого 26 лютого 2020 року, справжність підписів на якому засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В., акта приймання-передавання майна, серія та номер: 456, 457, виданого 26 лютого 2020 року, укладеного між ТОВ «Урбан ЛТД» та ОСОБА_2 , справжність підписів на якому засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В., та заяви, серія та номер: 451, виданої 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В., прийняв рішення за індексним номером 51378409 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101 площею 45,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

29 лютого 2020 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов В. О. на підставі договору дарування, серія та номер: 270, виданого 29 лютого 2020 року цим приватним нотаріусом, прийняв рішення за індексним номером 51400593 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2017547256101, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

За повідомленням Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 20 лютого 2020 року № 1017-357-20, згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, не міститься інформації щодо документів, які б надавали право на виконання підготовчих/будівельних робіт та або підтверджували прийняття в експлуатацію об`єктів, замовником яких є ОСОБА_1 , зокрема, щодо нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з повідомленням Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18 травня 2020 року № 01-17/323, у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо прийняття в експлуатацію (шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи видачі сертифіката) нежитлового приміщення площею 45,8 кв. м на АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 24 лютого 2020 року № 01-10/56 наказ щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 вказаним управлінням не видавався.

Повідомленням Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради від 20 лютого 2020 року № 01-10/66 підтверджується, що ОСОБА_1 станом на 20 лютого 2020 року не звертався із заявою про надання земельної ділянки для будівництва нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 та рішень щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_1 у власність чи користування на АДРЕСА_1 міська рада не приймала.
За повідомленням Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради від 15 травня 2020 року № 01-10/130 станом на 15 травня 2020 року звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 чи іншої особи про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , не надходило, і, відповідно, Рівненська міська рада рішень щодо передачі земельної ділянки у власність чи користування на АДРЕСА_1 не приймала. За інформацією відділу у м. Рівному міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області за даними Державного земельного кадастру відомості щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у відділі відсутні. Земельна ділянка за спірною адресою розташована на землях запасу житлової та громадської забудови територіальної громади міста Рівне. Нежитлове приміщення, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом.

ОСОБА_3 замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення. На підставі виготовленого 22 грудня 2021 року ТОВ «Західземпроект» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 22 лютого 2022 року відділом № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області вищезазначена земельна ділянка площею 0,0111 га зареєстрована з присвоєнням кадастрового номеру 5610100000:01:026:0314. Цільове призначення земельної ділянки - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Наведене підтверджуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0500582282-22 від 22 лютого 2022 року.

14 червня 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Центру надання адміністративних послуг у місті Рівне для одержання послуги: «Передача в оренду земельних ділянок юридичним та фізичним особам» щодо передачі їй згаданої земельної ділянки в оренду, для чого подала відповідну заяву, копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 

Заява та відповідні документи прийняті, визначено виконавця - Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради та визначено строк виконання - 15 липня 2022 року, що підтверджується супровідною карткою від 14 червня 2022 року, реєстраційний номер 18694. 

18 липня 2022 року на офіційному веб-сайті Рівненської міської ради в розділі «Проекти рішень міської ради» (https://rivnerada.gov.ua/public-services/draft-decisions/senate) опубліковано проект рішення Рівненської міської ради (восьме скликання) «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її в оренду громадянці ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт нерухомого майна». 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають не повністю, а викладені у касаційній скарзі доводи заявниці є частково прийнятними з огляду на таке. 

Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Верховний Суд дотримується своєї сталої та послідовної практики про те, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, провадження № 12-9гс23). 

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що будівництво об`єкта нерухомості проводиться без дотримання вимог закону щодо отримання дозвільних документів та здійснюється на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, а також чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

У справі, яка переглядається, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що будівництво нежитлове приміщення, площею 45,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено без отримання дозвільних документів, зокрема без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проекту.

Набувачі майна не могли не знати, що земельна ділянка, на якій відбулося будівництво не була відведена для цієї мети та є частиною земель запасу житлової та громадської забудови територіальної громади Рівненської міської ради.

Тому у цій справі захист суспільних інтересів територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради шляхом знесення самочинного будівництва є пропорційним втручання у право недобросовісного набувача майна (спірного нежитлового приміщення) на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами указаної територіальної громади. 

Щодо ефективного способу захисту порушеного права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. 

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин
(постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі
№ 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21), пункт 148)).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У цій справі Рівненська міська рада в інтересах територіальної громади міста Рівне звернулася з позовом з метою захисту порушеного права на землю запасу житлової та громадської забудови, частина якої була протиправно зайнята самочинним будівництвом та підлягає звільненню шляхом знесення цього будівництва. 

При цьому слід відрізняти право власності територіальної громади на землю та право власності осіб на самочинне будівництво. 

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) звертала увагу на таке:

«Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може передати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із тим, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження».

За вимогами частини четвертої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У цій справі Рівненська міська рада, враховуючи підстави позову, заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці.

Таким чином, ефективним способом захисту порушеного прав позивача у цій справі є зобов`язання знести спірний об`єкт самочинного будівництва. Саме внаслідок задоволення цієї позовної вимоги буде ефективно відновлене порушене право позивача - земельна ділянка територіальної громади міста Рівне буде відновлена до попереднього стану, у якому вона знаходилася до порушення.

Щодо інших позовних вимог, а саме: визнання незаконними та скасування реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року, від 26 лютого 2020 року та договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, припинення права власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на об`єкт нерухомого майна, а також закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, - слід дійти висновку, що такі позовні вимоги не призведуть до відновлення порушеного права позивача на землю, оскільки вони стосуються правового зв`язку недобросовісного власника самочинного будівництва з цим об`єктом самочинного будівництва, право власності на яке у позивача не виникало і відповідно не було порушено. 

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув і помилково задовольнив позов у частині визнання незаконними та скасування реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року, від 26 лютого 2020 року та договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, припинення права власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на об`єкт нерухомого майна, а також закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірне нежитлове приміщення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні указаної частини позовних вимог у зв`язку з тим, що таке вирішення спору буде непропорційним, на думку суду, втручанням у право власності на майно, тобто з наведенням помилкових мотивів. 

Згідно з частинами першої та четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 

З огляду на зазначене, постанова Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в частині позовних вимог про: визнання незаконними та скасування реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року, від 26 лютого 2020 року та договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, припинення права власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на об`єкт нерухомого майна, а також закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення - підлягає скасуванню, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року в цій частині підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 

В частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання знести спірний об`єкт самочинного будівництва суд апеляційної інстанції дійшов загалом правильного висновку про існування підстав для її задоволення.

Однак колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд у частині вирішення вказаної позовної вимоги дійшов передчасного висновку щодо визначення належного відповідача, якого необхідно зобов`язати знести відповідний об`єкт самочинного будівництва. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24), до вирішення якої було зупинено касаційне провадження у цій справі, викладено такий висновок щодо визначення належного відповідача за позовом власника земельної ділянки про знесення об`єкта самочинного будівництва: 

«176. Як уже зазначалося, обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.

177. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).

178. Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.

179. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва». 

Звертаючись до суду з позовом, у цій частині позовних вимог Рівненська міська рада просила суд зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (яка перебуває у власності територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради) шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки до стану, який існував до будівництва нежитлового приміщення.

За вимогами частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Задовольняючи цю позовну вимогу, суд апеляційної інстанції виснував, що саме ОСОБА_1 здійснив (здійснює) самочинне будівництво, у зв`язку із чим зобов`язав його усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення. 

Відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує, що означає існування у власника майна як прав на нього, так і обов`язків, пов`язаних із цією власністю. 

За загальним правилом відповідачем у цивільному спорі є особа, яка станом на момент вирішення спору порушує право позивача. 

Згідно з висновками судів першої та апеляційної інстанцій спірний об`єкт самочинного будівництва 28 січня 2020 року зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 . Згодом власник цього об`єкта змінювався, останнім його власником є ОСОБА_3 , яка залучена відповідачем у цій справі і до якої позивач також пред`явив указану позовну вимогу. 

Апеляційний суд, вирішуючи позовну вимогу про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки до стану, який існував до будівництва нежитлового приміщення, належним чином не з`ясував хто є належним суб`єктом відповідальності за указане порушення, не з`ясував хто є забудовником цього самочинного будівництва, які права і на якій підставі передавалися між первісним власником спірного об`єкта та його кінцевим власником. 

Заявниця у касаційній скарзі посилається також на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином хто та коли здійснив будівництво спірного об`єкту, що є важливою обставиною, оскільки об`єкти, які були збудовані до 1992 року не потребували введення в експлуатацію і стверджувати про їх самочинність і незаконність немає підстав.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вирішив позовну вимогу про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення без належного з`ясування дійсних фактичних обставин, які є визначальними для правильного вирішення такої позовної вимоги. 

Враховуючи висновки, викладені в цій постанові, касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково. 

Щодо клопотання представника ОСОБА_3 

10 березня 2025 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні та надання пояснень під час розгляду цієї справи судом касаційної інстанції. 

Клопотання задоволенню не підлягає, оскільки ухвалою від 05 березня 2025 року Верховний Суд призначив цю справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Колегія суддів зазначила, що питання виклику учасників справи для надання пояснень вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень. У цій справі суд касаційної інстанції не встановив такої необхідності на стадії касаційного перегляду судових рішень, тому підстави для розгляду справи за участю учасників справи в суді касаційної інстанції відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За вимогами частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, постанова Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про: визнання незаконними та скасування реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року, від 26 лютого 2020 року та договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, припинення права власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на об`єкт нерухомого майна, закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, - підлягає скасуванню, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року в цій частині підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в означеній частині в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 

У зв`язку з наведеним постанова Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки до стану, який існував до будівництва нежитлового приміщення, підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Під час нового розгляду справи в частині вирішення позовної вимоги про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки у стан, який існував до будівництва нежитлового приміщення, суду апеляційної інстанції необхідно з`ясувати: хто та коли здійснив будівництво спірного нежитлового приміщення; хто є забудовником самочинного будівництва, які права і на якій підставі передавалися між первісним власником спірного об`єкта та його кінцевим власником; хто є належним суб`єктом відповідальності за указане порушення прав територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради.

Щодо судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи, судом касаційної інстанції не розподіляються. 

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 

Постанову Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про: визнання незаконними та скасування реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсними актів приймання-передавання нерухомого майна від 21 лютого 2020 року, від 26 лютого 2020 року та договору дарування від 29 лютого 2020 року № 270, припинення права власності ОСОБА_1 , ТОВ «Урбан ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на об`єкт нерухомого майна, а також закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, - скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року в цій частині змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в означеній частині в редакції цієї постанови.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 18 липня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення та приведення цієї земельної ділянки до стану, який існував до будівництва нежитлового приміщення, - скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Є. В. Синельников 	
		
Судді	А. І. Грушицький 	
		
	О. М. Осіян 	
		
	В. В. Сердюк 	
		
	В. В. Шипович