ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 р. 	Справа № 440/11714/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 (головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039) по справі № 440/11714/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якій просить:
визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у виплаті ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальної пільги за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити виплату ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальної пільги за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що отримує пенсію за вислугу років, також йому надавалася пільга на оплату комунальних послуг. У травні 2025 року позивачу відмовлено у наданні пільг у грошовій формі на оплату комунальних послуг, що є протиправним.
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у виплаті ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальної пільги за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити виплату ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальну пільгу за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Вирішено питання розподілу судових витрат шляхом стягнення на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що застосування обмеження пільг для категорії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пільги на підставі Закону № 203/98-ВР, призводить до обмеження конституційного права такої категорії осіб на належний соціальний захист, що передбачений саме спеціальним законом, до якого зміни не внесені тому припиняючи з 01.05.2025 надання позивачу пільги по оплаті комунальних послуг, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, а отже протиправно.
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 у справі №440/11714/25 та ухвалити нове рішення у цій справі, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 прийнято з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Зокрема зазначає, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, уповноваженим органом було сформовано рішення про відмову на користування пільгами з оплати житлово-комунальних послуг з 01.05.2025 року №1153570194-2025-1 від 25.05.2025 року. 
З метою захисту в умовах військової агресії Російської Федерації економічної та інформаційної безпеки пільги надаватимуться, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (в 2025 році межа становить 4 240 грн).
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу положень частини четвертої статті 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач набув право на державне пенсійне забезпечення та отримує пенсію за вислугу років відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ, який має право на отримання пільг згідно з Законом України “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист”, Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про поновлення виплати пільг на оплату житлово-комунальних послуг.
Листом ГУПФУ в Полтавській області відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати пільг на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки середньомісячний сукупний дохід перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, уповноваженим органом було сформовано рішення про відмову на користування пільгами з оплати житлово-комунальних послуг №1153570194-2025-1 від 25.05.2025.
Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статті 17 та 65 Конституції України покладають на громадян обов`язок захисту Вітчизни, а на державу - обов`язок забезпечувати соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина п`ята статті 17 Конституції України).
Частиною другою статті 64 Конституції України визначено перелік прав і свобод, які не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного стану. Право на соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України, не включене до переліку прав, що можуть бути обмежені відповідно до Указ Президента України № 64/2022, затвердженого Закон України № 2102-ІХ. Отже, в умовах воєнного стану право на соціальний захист не підлягає обмеженню.
Спеціальним законом, який визначає статус ветеранів військової служби та органів внутрішніх справ і гарантії їх соціального захисту, є Закон України № 203/98-ВР.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 цього Закону ветеранам надається пільга у вигляді 50-відсоткової знижки плати за користування житлом та комунальними послугами.
Судом встановлено, що позивач є ветераном органів внутрішніх справ, а відтак на нього поширюється дія Закону № 203/98-ВР.
Законодавець уже запроваджував умову щодо обмеження пільг залежно від рівня доходу шляхом внесення відповідних змін до статті 7 Закону № 203/98-ВР Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік». Проте такі зміни були визнані неконституційними Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008.
У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет не можна змінювати, зупиняти чи скасовувати дію інших законів, оскільки це призводить до обмеження прав і свобод людини і громадянина та суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 22, 92, 95, 96 Конституції України.
Аналогічні правові позиції викладені у рішеннях Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007, № 3-р/2020 від 27.02.2020 та № 10-р/2020 від 28.08.2020, в яких наголошено на недопустимості внесення змін до спеціального законодавства через закон про Державний бюджет або Бюджетний кодекс України.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин Закон № 203/98-ВР не містив чинної норми, яка б передбачала надання пільги залежно від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Разом з тим пунктами 6, 7 Прикінцевих положень Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX встановлено, що у 2025 році пільги, передбачені пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, надаються за умови неперевищення доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу. На виконання зазначених положень Кабінетом Міністрів України внесено зміни до Постанова КМУ № 389 (у редакції Постанови КМУ № 1553), якими фактично встановлено додаткову умову - дохідний критерій.
Однак Закон № 4059-IX не вносив змін безпосередньо до Закону № 203/98-ВР.
Відповідно до правових позицій Конституційного Суду України, зміна обсягу прав, гарантованих спеціальним законом, можлива лише шляхом внесення змін саме до цього спеціального закону, а не через закон про Державний бюджет чи підзаконний нормативно-правовий акт.
У Рішенні від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 Конституційний Суд України наголосив на необхідності застосування судами принципів: lex posterior derogat priori; lex specialis derogat generali; lex posterior generalis non derogat priori speciali. 
У цьому випадку Закон № 203/98-ВР є спеціальним законом (lex specialis), тоді як Закон № 4059-IX має загальний бюджетний характер.
Отже, при конкуренції норм застосуванню підлягають положення спеціального закону.
Крім того, частина третя статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі невідповідності правового акта закону суд застосовує акт, який має вищу юридичну силу.
Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 913/204/18 та від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 зазначив, що суди не повинні застосовувати нормативно-правові акти, які суперечать Конституції або законам України, навіть якщо такі акти формально залишаються чинними.
Застосування доходного критерію, встановленого Постановою № 389 у редакції Постанови № 1553 на підставі Закону № 4059-IX, фактично звужує зміст і обсяг права, гарантованого пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, що суперечить статті 22 Конституції України.
Таким чином, зміна умов надання пільги можлива лише шляхом внесення змін до Закону № 203/98-ВР. Закон № 4059-IX та прийняті на його виконання підзаконні акти не можуть звужувати права, гарантовані спеціальним законом а отже застосуванню підлягають положення Закону № 203/98-ВР без урахування дохідного критерію.
Правові висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом за результатом розгляду зразкової справи №440/11441/25 у постанові від 11.02.2026, в якій зазначено, що оскільки зміни порядку призначення пільг у грошовій формі на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону № 203/98-ВР, які фактично встановлюють додаткову умову - вимогу щодо розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, були введені не у спеціальному Законі № 203/98-ВР, а через положення Закону про Держбюджет та підзаконний нормативно-правовий акт (Постанова № 389 у редакції Постанови № 1553), то застосуванню підлягають положення спеціального закону - Закону № 203/98-ВР.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, припиняючи з 01.05.2025 надання позивачу пільги по оплаті комунальних послуг, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, а отже протиправно.
За таких обставин суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити виплату ОСОБА_1 з 01.05.2025 соціальну пільгу за користування комунальними послугами відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін..
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 по справі №440/11714/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов