ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22055/21 Суддя (судді) першої інстанції: С.В. Кисіль

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
Судді-доповідача: Терези Ю.О.
Суддів: Безименної Н.В., Златіна С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Держаної судової адміністрації України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Київського апеляційного суду про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - Скаржник), Київського апеляційного суду, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення належного фінансування фонду заробітної плати Київського апеляційного суду та дії щодо обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»;
- стягнути з Київського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 554289,15 грн суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого ч. 1 ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання, судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників»;
- допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми виплати суддівської винагороди за один місяць у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівська винагорода виплачувалася Позивачу із застосуванням обмеження, встановленого ч. 1, 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що суперечить вимогам ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Надалі, на виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 13.12.2020 № 2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», ця справа надійшла до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Київського апеляційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Київського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язано Київський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди судді Київського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахувань з донарахованих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;
- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що, нараховуючи та виплачуючи Позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, Київський апеляційний суд діяв з порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ (далі - Закон № 1402-VІІІ), що призвело до порушення прав та гарантій незалежності судді, тому порушене право Позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання Київського апеляційного суду здійснити перерахунок і виплату Позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, обчисливши її відповідно до вимог ст. 135 Закону № 1402-VIII, без застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-ІХ), з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.
В частині позовних вимог про стягнення суддівської винагороди суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки належним і ефективним способом захисту порушеного права Позивача суд вважає зобов`язання Київського апеляційного суду здійснити нарахування і виплату суддівської винагороди. Обраний спосіб захисту відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 120/19262/21-а.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Скаржник подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи. Як наслідок, рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з таких підстав: 
- при ухваленні рішення не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.05.2024 у справі № 990/235/23;
- при ухваленні рішення не враховано, що спірні правовідносини виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20), а тому нарахування і виплата суддівської винагороди здійснена на підставі чинних на той момент норм законодавства;
- при ухваленні рішення не враховано, що розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня є Київський апеляційний суд, а не Державна судова адміністрація України;
- виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно із законодавством України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя, головним розпорядником якої є ДСА України».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач і Київський апеляційний суд не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

11.11.2025 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України, встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали справи № 640/22055/21 з Луганського окружного адміністративного суду. Після надходження матеріалів справи № 640/22055/21 до Шостого апеляційного адміністративного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
11.05.2026 на підставі розпорядження керівника апарату суду № 4704 здійснено повторний автоматизований розподіл судових справ, що перебували у провадження судді Бєлової Л.В. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2026 суддею-доповідачем у цій справі визначено Терезу Ю.О.
15.05.2026 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду справу прийнято до провадження новим складом колегії суддів.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Жоден з учасників цієї справи не заявив клопотання про розгляд справи за їх участі, тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 (а.с. 17-18) Позивача переведено до Київського апеляційного суду, де Позивач з 28.09.2018 обіймає посаду судді.
Згідно з довідкою Київського апеляційного суду від 10.06.2021 № 153/0421/21 (а.с. 19) розмір суддівської винагороди Позивача, не отриманої за період карантину з 18.04.2020 по 27.08.2020 у зв`язку із застосуванням обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», складає 554289,15 грн.
У довідці Київського апеляційного суду від 13.07.2021 № 99-04/104/21 зазначено, що відповідно до кошторису Київського апеляційного суду на 2020 рік за КЕКВ 2110 «Оплата праці» передбачено - 324451800,00. Для забезпечення нарахування та виплати всіх обов`язкових виплат (не враховуючи обмеження, що передбачені Законом України від 12 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік») суддям та працівникам апарату Київського апеляційного суду у 2020 році необхідно кошторисних призначень за КЕКВ 2110 «Оплата праці» - 342381366,80. Дефіцит коштів для забезпечення нарахування та виплати всіх обов`язкових виплат суддям та працівникам апарату Київського апеляційного суду у 2020 році складає - 17929566,80.
Вказані обставини, у тому числі розмір суддівської винагороди, яка не була виплачена Позивачу за період з 18.04.2020 до 27.08.2020, сторонами у поданих до справи документах не оспорювалися.
Не погодившись з обмеженням розміру виплаченої за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 суддівської винагороди, Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Нормативне регулювання спірних правовідносин

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції України).
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних. Україна може визнати юрисдикцію Міжнародного кримінального суду на умовах, визначених Римським статутом Міжнародного кримінального суду.
Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ст. 126 Конституції України).
Стаття 130 Конституції України встановлює, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон № 1402-VІІІ.
Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ).
Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ).
До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду (ч. 4 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ).
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч. 5 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ).
Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 6 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 148 Закону № 1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (ч. 4 ст. 148 Закону № 1402-VІІІ).
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році (ч. 7 ст. 148 Закону № 1402-VІІІ).
Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом (ч. 1 ст. 150 Закону № 1402-VІІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 152 Закону № 1402-VІІІ Державна судова адміністрація України, серед іншого, представляє суди у відносинах із Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік у межах повноважень, визначених цим Законом; забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.
Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 13.04.2020 № 553-IX Закон № 294-ІХ, зокрема, було доповнено статтею 29 такого змісту: 
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
У вказаному рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначив: 
«4.2. Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).
Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Таким чином, положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294 суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України».

Оцінка висновків суду першої інстанції і доводів учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, при вирішенні справи колегія суддів виходить з такого.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення такими доводами:
- Закон № 1402-VІІІ є спеціальним для встановлення розміру суддівської винагороди, тому, оскільки норми Закону № 1402-VІІІ щодо розміру суддівської винагороди не були скасовані, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами ст. 135 цього Закону;
- застосовуючи обмеження розміру суддівської винагороди при її нарахуванні й виплаті, Київський апеляційний суд діяв з порушенням ст. 130 Конституції України і ст. 135 Закону № 1402-VІІІ, що призвело до порушення прав та гарантій незалежності судді;
- відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо незабезпечення фінансування виплати належної Позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно без застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону № 294-ІХ.
Відмовляючи у позові у відповідній частині, суд першої інстанції керувався таким:
- позовні вимоги про стягнення суддівської винагороди не належать до задоволення, оскільки належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача суд вважає зобов`язання відповідача-2 здійснити нарахування і виплату суддівської винагороди;
- визначення рахунків, за рахунок коштів на яких може бути виконано судове рішення, є виключно питанням порядку виконання такого рішення;
- оскільки у цих правовідносинах має бути здійснено саме донарахування та виплату (фактично доплату до суми, яка мала бути виплачена судді згідно з нормами закону), рішення суду у цій справі носить зобов`язальний характер, тому відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в частині вимоги про зобов`язання виплати суддівської винагороди у межах стягнення за один місяць.

Колегія суддів, дослідивши обставини і матеріали справи, в цілому погоджується з доводами суду першої інстанції, якими останній керувався, задовольняючи позовні вимоги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в сукупності з доводами суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

1. Щодо неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.05.2024 у справі № 990/235/23, щодо дії Закону № 294-ІХ у часі.
На думку Скаржника, у межах справи № 990/235/23 було надано правову позицію щодо даної категорії справ, яка не врахована судом першої інстанції при вирішенні спору.
Колегія суддів не погоджується з таким твердженням і вважає помилковим ототожнення спірних правовідносин з правовідносинами, що були предметом дослідження у справі № 990/235/23.
Так, у справі № 990/235/23 суть спірних правовідносин полягала в обмеженні виплати винагороди члена Вищої ради правосуддя, а не суддівської винагороди. При цьому Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи рішення у справі як суд апеляційної інстанції, у п. 75-79 постанови від 23.05.2024 у справі № 990/235/23 зауважила:
«75. Не може погодитися Велика Палата Верховного Суду і з висновками суду першої інстанції про фактичне ототожнення понять «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП» та поширення встановлених Конституцією України та Законом № 1402-VІІI гарантій судді на членів ВРП.
76. Так, статтею 130 Конституції України передбачено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
77. Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VІІI суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативними актами.
78. Водночас у статті 21 Закону № 1798-VIII йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень.
79. Повноваження судді, визначені Законом № 1402-VІІI, та повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, є різними як є різними за своєю правовою природою суддівська винагорода і винагорода члена ВРП».
Отже, у постанові від 23.05.2024 у справі № 990/235/23 чітко розмежовано два види винагороди: винагороду судді і винагороду члена Вищої ради правосуддя, тому суд першої інстанції обґрунтовано не застосував викладені у ній висновки до спірних правовідносин.

2. Щодо дії у часі норм Закону № 294-ІХ і відсутності підстав для неврахування таких норм в період з 18.04.2020 до 28.08.2020.
В апеляційній скарзі Скаржник наполягає на тому, що в період до визнання неконституційними норм Закону № 294-ІХ, якими передбачалося обмеження розміру суддівської винагороди на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, були відсутні підстави для неврахування таких обмежень при виплаті Позивачу суддівської винагороди.
Наведене твердження Скаржника ґрунтується на тому, що рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію у часі (змінюючи замість законодавця закон (законодавче регулювання) і поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності, гарантуючи при цьому конституційний принцип розподілу державної влади, а також стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні.
У зв`язку з цим колегія суддів звертає увагу, що розмір суддівської винагороди визначено у ст. 135 Закону № 1402-VIII, який, з огляду як на свою назву, так і на сферу правового регулювання, є законом про судоустрій у значенні ч. 2 ст. 130 Конституції України. Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у період виникнення спірних правовідносин не вносилися, а тому законних підстав для обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами не було.
Такий висновок відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 03.03.2020 у справі № 340/1916/20, від 22.07.2021 № 260/3598/20, від 14.12.2021 у справі № 120/5245/20-а, від 21.12.2021 у справі № 140/15762/20, від 09.06.2022 у справі № 280/136/21, від 18.04.2022 у справі № 260/4417/20. 
Крім того, з приводу Закону № 553-ІХ, яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, серед іншого, шляхом доповнення його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), Верховний Суд у наведених справах наголошував, що цей Закон не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому означений Закон не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII. 
Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що Конституція України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його ст. 135, що спирається передусім на конституційні положення ч. 2 ст. 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).
З огляду на вказану правову позицію Верховного Суду, у ситуації, яка склалася у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами протягом квітня-серпня 2020 року, безсумнівним є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як помилкове твердження Скаржника про те, що в період до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) до спірних правовідносин правомірно застосовувалися норми Закону № 294-ІХ, якими було обмежено розмір суддівської винагороди.

3. Щодо додержання вимог Бюджетного кодексу України.
В апеляційній скарзі Скаржник, обґрунтовуючи правомірність обмеження розміру суддівської винагороди, яка виплачувалася Позивачу у спірний період, зазначає, що головний розпорядник бюджетних коштів, яким у спірному випадку є Скаржник, здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.
Колегія суддів відхиляє цей довід як такий, що не спростовує обов`язок держави в особі відповідних державних органів забезпечити гарантії незалежності суддів, однією з яких, з огляду на ст. 130 Конституції України і ст. 135 Закону № 1402-VIII, є виплата суддівської винагороди у встановленому спеціальним законом розмірі.

4. Щодо порядку виконання судових рішень.
В апеляційній скарзі Скаржник звертає увагу на порядок виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, і зазначає, що виконання здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.
У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, обравши спосіб захисту порушеного права Позивача і зобов`язавши Київський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди (замість стягнення коштів, про що просив Позивач у своєму позові), посилався на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.08.2023 у справі № 120/19262/21-а.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність обрання іншого, ніж заявлено Позивачем, способу захисту порушеного права, оскільки справа № 120/19262/21-а стосувалася стягнення суддівської винагороди на користь судді місцевого суду, тоді як Позивач є суддею суду апеляційної інстанції.
Так, Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 у справі № 640/21651/21, яка є подібною до цієї, у тому числі за суб`єктним складом, зазначив: 
«Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що належним способом відновлення порушеного права є стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 542 941, 50 грн суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого частиною першою статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Отже, за висновком Верховного Суду, саме стягнення суддівської винагороди з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150, розпорядником якої є Державна судова адміністрація України в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 є ефективним способом захисту порушеного права у цій категорії справ, тому колегія суддів приймає довід апеляційної скарги щодо правильного способу захисту порушеного права Позивача як обґрунтований.
Відтак, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню шляхом зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 22.12.2022 у справі № 640/21651/21, і заміни абзаців 2-5 резолютивної частини рішення абзацами такого змісту
«Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення належного фінансування фонду заробітної плати Київського апеляційного суду та дії щодо обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік.
Стягнути з Державної судової адміністрації (ідентифікаційний код 26255795, місцезнаходження: 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 554 289,15 грн (п`ятсот п`ятдесят чотири тисячі двісті вісімдесят дев`ять гривень 15 копійок) суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого частиною першою статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми виплати суддівської винагороди за один місяць у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України».
Заявлені позовні вимоги щодо стягнення з Київського апеляційного суду суддівської винагороди задоволенню не підлягаю, оскільки належним способом захисту є стягнення суддівської винагороди саме з Державної судової адміністрації України.
Колегія суддів враховує, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в резолютивній частині.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у справі № 640/22055/21 задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у справі № 640/22055/21 змінити.
Абзаци другий, третій, четвертий і п`ятий резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 замінити абзацами такого змісту:
«Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення належного фінансування фонду заробітної плати Київського апеляційного суду та дії щодо обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік.
Стягнути з Державної судової адміністрації (ідентифікаційний код 26255795, місцезнаходження: 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 554 289,15 грн (п`ятсот п`ятдесят чотири тисячі двісті вісімдесят дев`ять гривень 15 копійок) суддівської винагороди в частині суми обмеження, встановленого частиною першою статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми виплати суддівської винагороди за один місяць у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України».
В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у справі № 640/22055/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Ю.О. Тереза

Судді: Н.В. Безименна

С.В. Златін