ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2402/26 Справа № 214/2661/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М., 
суддів: Акуленка В.В., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Лідовська А.А.,
сторони:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бузинарська Діана Миколаївна, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року, яке ухвалено суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення не вказана, 

ВСТАНОВИВ

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 22 лютого 2013 року по серпень 2024 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких є мають малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2019 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача на утримання доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Від виконання свого обов`язку ухиляється, аліменти в належному розмірі не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить станом на 24 березня 2025 року суму у розмірі 156 400,00 гривень. 
У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити їй неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 грудня 2021 року по 31 березня 2025 року у сумі 156 400,00 гривень тому звертається до суду з даним позовом. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01 грудня 2021 року по 31 березня 2025 року в сумі 156 400,00 гривень. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, нарахованих за період з 01 грудня 2021 року по 31 березня 2025 року, у розмірі 156 400,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 гривень в дохід держави.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бузинарська Д.М., просить скасувати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповноту судового провадження, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушення норм процесуального права і неправильне застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в порушення норм процесуального права до позовної заяви позивачем додано копії засвідчених невідомою особою документів, оригінали яких позивач не має, а саме копію паспорту та РНОКПП відповідача ОСОБА_2 .. Інші копії засвідчені невідомою особою, адже містять тільки дату, підпис та печатку «Згідно з оригіналом». 02 квітня 2025 року Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. При цьому матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення відповідача про відкриття провадження по справі та виклик до суду. Проте, вже 09 квітня 2025 року матеріали справи містять дві заяви від імені ОСОБА_1 з однією назвою «про видачу рішення суду, яке набрало законної сили та виконавчого листа», але з різним змістом – про видачу рішення і про розгляд справи у її відсутність і наполяганні на задоволенні позовних вимог. Вважає, що дані дії позивача свідчать про заздалегідь узгоджену позицію з судом щодо задоволення позовних вимог без дотримання принципів законності, змагальності сторін, обґрунтованості, всебічності, повноти і об`єктивності дослідження. 
Зауважує, що до 18.07.2025 року до районного суду подавалися документи виключно самою позивачкою ОСОБА_1 і тільки 18.07.2025 року було долучено до матеріалів справи копію довіреності від Полікарпової М.С. на ім`я ОСОБА_4 від 07.04.2025 року. Сама позивачка весь час розгляду справи перебувала та перебуває за кордоном. 
Посилається, що 10 липня 2025 року представником відповідача адвокатом Бузинарською Д.М. подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами. В ухвалі від 10.07.2025 року суд зазначив, що від адвоката Бузинарської Д.М. надійшов відзив на позовну заяву, та яка просила суд поновити строк на подання відзиву та просила в судовому засіданні залишити позов без руху в зв`язку з ненаданням позивачкою детального розрахунку щодо стягнення пені по аліментам за період з 01.12.2021 року по 31.03.2025 року. Окрім того, нібито вказала, що позивачем надані копії додатків до позовної заяви в нечитабельному вигляді. Тому з цих підстав позовну заяву слід залишити без руху. Зазначено, що представник відповідача адвокат Бузинарська Д.М. в судовому засіданні підтримала відзив на позовну заяву та просила суд залишити позовну заяву без руху. Наголошує, що вказана ухвала є незаконною та фіктивною, не відповідає дійсним обставинам справи та ставить під сумнів взагалі законність та правомірність ухваленого рішення, а також об`єктивність та неупередженість суду при розгляді даного спору. ОСОБА_5 як представник відповідача не приймала участь в судовому засіданні 10 липня 2025 року в Саксаганському районному суді міста Кривого Рогу та не заявляла клопотань про залишення позову без руху, що підтверджується змістом наданого відзиву та відсутністю протоколу судового засідання. 
На виконання вказаної ухвали представником позивачки за довіреністю ОСОБА_4 18.07.2025 року було подано позовну заяву з усуненими недоліками та доданими до неї письмовими доказами. При цьому сторона відповідача не отримувала та не ознайомлювалася з уточненими позовними вимогами, не надавала з цього приводу своїх пояснень та заперечень, що є грубим порушенням щодо належного повідомлення учасника провадження та порушення права на справедливий суд.
28.07.2025 року представником відповідача отримано відповідь на відзив, яку підписано представником позивача за довіреністю ОСОБА_4 . При цьому не додано довіреності чи іншого документу, що підтверджує повноваження представника, не зазначено анкетних даних та зворотної адреси представника для надіслання заперечень. Зазначає, що судом під головуванням судді Сіденко С.І. було проігноровано усі вимоги ЦПК України щодо подання учасниками справи процесуальних документів та їх належного оформлення, зазначеними діями порушуються фундаментальні права іншої сторони на справедливий суд та належний розгляд справи. 
Як на порушення норм матеріального права скаржник посилається на те, що в даній справі суд взагалі не досліджував докази сторін, не врахував довідки з різними даними та обчислення сторони позивача. Суд не звернув уваги, що надана позивачем довідка з розрахунком заборгованості видана державним виконавцем (а.с 15) містить інформацію з 01 грудня 2021 року по 24 березня 2025 року. При цьому зазначені суми вказані за період з моменту відкриття виконавчого провадження та сукупну суму заборгованості, та розраховані за повний місяць. 
Суд не перевірив термін заборгованості та прораховував суму заборгованості за кожен день, а було взято суму заборгованості зазначену позивачем та стягнуто ухваленим рішенням. 
З довідки державного виконавця вбачається, що для нарахування заборгованості застосовується частка заробітку для стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини, в той час як матеріали справи містять на а.с. 14 судовий наказ Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу (справа № 214/1749/19) про стягнення з ОСОБА_2 1/4 частини заробітку на утримання дитини, а на а.с.52 виконавчий лист за рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу по справі №214/4464/19 виданий 16.03.2020 року про зменшення розміру аліментів до 1/6 частини. Але заборгованість зі сплати аліментів розрахована державним виконавцем не з 1/6 частки із заробітку, а з 1/4 частини, що не було досліджено судом. 
Факт сплати аліментів відповідачем ОСОБА_2 підтверджується розпискою від 31.12.2021 року наданою стороною позивача про те, що вона отримала від ОСОБА_2 60 000 грн. на погашення заборгованості, претензій не має. А тому є незрозумілим, як при повному погашенні заборгованості зі сплати аліментів 31.12.2021 року, була нарахована заборгованість в розмірі 3910 грн. за грудень 2021 року. 
Додатковим фактом не дослідження письмових доказів судом та ігнорування будь яких принципів законності та обґрунтованості рішення є зазначення в рішенні суду того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в фактичних шлюбних відносинах, при тому, що в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про шлюб, яка підтверджує реєстрацію шлюбу 22.02.2013 року. Шлюб подружжя розірвано за рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 29.05.2025 року (справа № 214/1813/25 ). При розірванні шлюбу судом не було встановлено період (дату) припинення шлюбних відносин, а отже позивач перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем до моменту звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, а саме до лютого 2025 року, про що в своєму відзиві зазначав відповідач. Також відповідач наголошував, що весь час сумісного проживання він утримував свою сім`ю, пересилав кошти на рахунки дружини, коли перебував за кордоном, допомагав з ремонтами в квартирах старшої дочки дружини від першого шлюбу та матері. Але суд не перевірив вказані факти, не розглянув клопотання сторони відповідача про витребування письмових доказів та допит свідків, не провів розгляд справи з дотриманням принципів змагальності сторін та доведеності (не доведеності) своєї позиції. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Від представника відповідача адвоката Бузинарської Д.М. надійшло клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні в разі відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження, оскільки вона не має можливості прийняти участь в судвоому засіданні 07 травня 2026 року об 11.00 год. у зв`язку з зайнятістю в справах в Тернівському рацонному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області об 11.00 год та 13.00 год. 
Між тим, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Колегія суддів враховує ту обставину, що представник відповідача не був позбавлений можливості звертися до Дніпровського апеляційного суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку.
Отже, адвокатом надано перевагу у розгляді іншої справи, про розгляд якої він знав завчасно та не вчинив усіх дій, для реалізації захисту прав довірительки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Смірнова проти України" та "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України").
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє клопотання й вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх малолітньої дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 06 березня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Державним виконавцем проведено обрахунок заборгованості зі сплати аліментів, яка за період з 01 грудня 2021 року по 31 березня 2025 року становить 156 400 гривень. 
Відповідно до проведеного представником позивачки ОСОБА_4 розрахунку за формулою: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%, за період з грудня 2021 року по 31 березня 2024 року розмір пені складає 997 069,90 грн.
З урахуванням приписів ст. 196 СК України, розмір пені, який просить стягнути позивачка за період з грудня 2021 року по 31 березня 2024 року становить 156 400,00 грн, що є 100% заборгованості по сплаті аліментів за вказаний період.
Суд першої інстанції, встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за судовим рішенням, виникла заборгованість по сплаті аліментів, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів, за період з 01 грудня 2021 року року по 31 березні 2025 року, розмір якої, у відповідності до статті 196 СК України, не може перевищувати 100% заборгованості за аліментам, тобто 156 400,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно з ч.1ст.196 ЦПК Україниу разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Устатті 196 СК Українине встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Відтак, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першоїстатті 196 СК Українипені від суми несплачених аліментів, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №572/1762/15-ц.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за такою формулою:
p = (A1 х 1% х Q1) + (A2 х 1% х Q2) + ……. (An х 1% х Qn), де:
p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів (обраховується позивачем на момент пред`явлення позову);
A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;
Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;
A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;
Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;
An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед пред`явленням позову;
Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
Отже, провівши власний розрахунок за період з грудня 2021 року по 31 березня 2025 року, колегією суддів встановлено, що пеня за несвоєчасну сплату аліментів вираховується у розмірі 1% від суми заборгованості по аліментах, помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість та шляхом додавання пені за кожен місяць складає 893 250,76 грн.
Разом з тим, як уже зазначено вище, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною, залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення, на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої діїта повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;
стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;
розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%;
при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» вабзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованістьза аліментами за певний місяць.
Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивачка, з урахуванням принципу диспозитивності, пред`явила позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.
У справі, що переглядається, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів розраховується за період визначений позивачкою ОСОБА_1 , а саме грудня 2021 року по 31 березня 2025 року.
Сукупний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_2 по аліментам, на який було нараховано пеню за прострочення їх сплати за вказаний період, становить 156 400,00 грн., а тому розмір пені не повинен перевищувати цієї суми, що було враховано судом першої інстанції.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині відсутності правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов`язку зі сплати пені за прострочення сплати аліментів, у зв`язку з відсутністю його вини, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин, з яких утворилася заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормамиЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною 1 статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19).
У постанові в справі №362/4462/16-ц (провадження № 61-10968св19) від 20 липня 2020 року Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку: "…відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника".
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Всупереч зазначеним вище вимогам, відповідач ОСОБА_2 , будучи обізнаним про стягненння з нього аліментів на утримання доньки, згідно судового наказу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2019 року по справі № 214/1749/19, не спростував наявність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, як і не довів вжиття ним усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів.
З огляду на обставини цієї справи, підстав вважати відповідача невинуватим у несвоєчасній сплаті аліментів та виникненні заборгованості по аліментам у суду апеляційної інстанції немає.
Доводи ж відповідача про те, що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №214/4464/19 16.03.2020 року виданий виконавчий лист про зменшення розміру аліментів до 1/6 частини доходу відповідача, а державним виконавцем нараховувалася заборгованість з застосуванням частки заробітку відповідача у розмірі 1/4 частина не приймаються колегію суддів, оскільки відомостей про те, що вказаний виконавчий лист був пред`явлений відповідачем до виконання в порядку визначеному законом матеріали справи не містять. Також належними доказами відповідачем не доведено, що державний виконавець взагалі був повідомлений про наявність рішення суду про зменшення розміру аліментів. З огляду на вказане, дане посилання представника відповідача в апеляційній скарзі не має правового значення для вирішення данного спору. 
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бузинарська Діана Миколаївна, залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: