ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ
cправа № 925/399/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Чумака Ю. Я., Случа О. В.,
секретар судового засідання Зайченко О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства юстиції України
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 (колегія суддів: Мальченко А. О. - головуючий, Тищенко А. І., Михальська Ю. Б.) та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 (суддя Балац С. В.)
за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ?Дніпро?
до Міністерства юстиції України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,
про визнання незаконним та скасування висновку, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання відновити становище, що існувало шляхом поновлення запису в реєстрі,
за участю:
позивача: Головня С. Д. (адвокат)
відповідача: Махинько О. О. (самопредставництво)
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1 Сільськогосподарське Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпро" звернулося до господарського суду з позовом до Міністерства юстиції України про:
- визнання незаконним та скасування висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України № 657-33.4-25 від 28.03.2025;
- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2025 № 929/5 "Про задоволення скарги";
- зобов`язання Міністерства юстиції України відновити становище, що існувало до видачі оспорюваного наказу шляхом поновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису, внесеного на підставі рішення № 76479839 від 06.12.2024.
1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюване рішення відповідача прийняте з порушенням порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації та порушує право позивача на оренду земельної ділянки.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026, провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування висновку - закрито, а в решті вимог позов задоволено частково: скасовано пункти 1, 2 та 4 наказу Міністерства юстиції України і зобов`язано це міністерство відновити становище, що існувало до видачі наказу, шляхом поновлення в реєстрі відповідного запису; в іншій частині - відмовлено.
2.2 Суд мотивував рішення в оскарженій у касаційному порядку частині тим, що оскаржуваний наказ суперечить нормам частини 6 статті 32 Закону України "Про оренду землі" та частини 1 статті 148-1 Земельного кодексу України. Анулювавши рішення Міністерство втрутилось у цивільні правовідносини, які виникли між власником земельної ділянки та її орендарем, що виходить як за межі компетенції Міністерства у частині розгляду заяв, поданих на підставі статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", так і повноважень, передбачених статтею 7 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та нормами Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228.
3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1 У касаційній скарзі відповідач просить наведені судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове - про відмову у їх задоволенні.
3.2 На обґрунтування підстав подання касаційної скарги за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував:
- висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.03.2021 у справі № 707/477/20 та від 08.09.2022 у справі № 817/2205/17, щодо повноважень Міністерства юстиції України під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації;
- висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.03.2023 у справі № 910/574/22, щодо належного повідомлення Міністерством юстиції України заінтересованих осіб про розгляд скарги у сфері державної реєстрації;
- висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22, щодо обрання позивачем належного способу захисту своїх порушених прав, а також визначення суб`єктного складу учасників справ про скасування наказів Міністерства юстиції України.
3.3 У відзиві позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки Міністерство юстиції України втрутилося у цивільні правовідносини, які виникли між власником земельної ділянки та її орендарем, що виходить за межі його компетенції. При цьому позивач також зазначив, що Міністерство юстиції України в цій справі є неналежним відповідачем.
4. Мотивувальна частина
4.1 Суди встановили, що між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, укладено договір оренди землі від 01.01.2012. Строк дії договору - 10 років. Право оренди зареєстроване 03.05.2015.
4.2 Після чого ОСОБА_3 , як орендодавцем та новим власником, та позивачем, як орендарем, укладено додаткові угоди від 24.07.2020 та 20.07.2024 до Договору, відповідно до умов яких: строк дії Договору оренди землі визначався спочатку на 16 років з 01.01.2012 по 31.12.2027, а потім на 28 років з 01.01.2012 до 31.12.2039.
4.3 Відповідно, 06.12.2024 було здійснено державну реєстрацію змін до права оренди на підставі рішення державного реєстратора № 76479839.
4.4 Водночас 05.12.2024 знову змінився власник цієї земельної ділянки, яким став ОСОБА_1 , за заявою котрого Міністерством юстиції України наказом від 02.04.2025 № 929/5 "Про задоволення скарги" анулювало вищезазначене рішення державного реєстратора.
4.5 Підставою для прийняття оспорюваного наказу став висновок центральної колегії Міністерства юстиції України від 28.03.2025 № 657-33.4-25 у пункті 6 якого зазначено, що з відомостей державного реєстру прав колегією встановлено, що оскаржуване рішення прийняте державним реєстратором Бабенко Л. В. за наявності підстави для відмови у державній реєстрації прав, а саме у зв`язку з суперечностями, оскільки додаткові угоди були укладені з попереднім власником земельної ділянки, тоді як на дату оскаржуваного рішення власником земельної ділянки вже був скаржник.
4.6 Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.7 Зі змісту касаційної скарги слідує, що скаржник, окрім як посилання на правомірність та законність його дій при розгляді скарги й відповідної судової практики щодо цього також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22.
4.8 Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/2546/22, вирішуючи питання щодо складу сторін спору та визначення відповідачів у цій категорії справ, не знайшла підстав для відступу від власних висновків у справі № 802/385/18-а про те, що: спір про скасування наказу, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача іншою особою, за якою було зареєстроване аналогічне право щодо одного й того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі прав. Участь Міністерства юстиції України та державного реєстратора як співвідповідачів (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
4.9 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідачем у такій категорії справ має бути особа, за скаргою якої Міністерство юстиції України скасувало рішення про державну реєстрацію речових прав, адже у цьому випадку існує спір саме між скаржником і позивачем.
4.10 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Міністерство юстиції України не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у позивачів відсутній спір про речові права.
4.11 При цьому зазначила, що Міністерство юстиції України у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав на нерухоме майно. Тобто Міністерство юстиції України оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір. При розгляді скарги на рішення державного реєстратора воно не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно.
4.12 Вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, в судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність [див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21 (пункти 76-82) та від 24.04.2024 у справі № 752/30324/21 (підпункти 6.18-6.21)].
4.13 У справі, що розглядається, позивач як орендар земельної ділянки (на підставі договору оренди з відповідними додатковими угодами) оспорює наказ Міністерства юстиції України, за наслідком видання якого у реєстрі було припинено відповідне речове право орендаря на земельну ділянку за скаргою її нового власника.
4.14 За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі. Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
4.15 Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
4.16 Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Схожі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27) та від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (підпункт 33.2).
4.17 Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20, пункті 37 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22).
4.18 З огляду на те, що у спірній ситуації спір про право виник між орендарем (позивачем) та новим власником земельної ділянки ( ОСОБА_1 ), Міністерство юстиції України не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову. Тому, враховуючи відсутність визначених процесуальним законом підстав для залучення співвідповідача, Верховний Суд дійшов висновку, що у заявленому у цій справі позові слід відмовити саме з цих підстав.
4.19 З урахуванням наведених вище підстав для відмови в задоволенні позову Верховний Суд не дає оцінки іншим доводам скаржника (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 105 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22).
4.20 За положенням частини 1 статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
4.21 Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій за вказаних обставин дійшли помилкового висновку про задоволення позову, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню із ухваленням нового - про відмову у позові. Тому касаційна скарга підлягає задоволенню. В іншій частині судові рішення до Верховного Суду не оскаржувалися, а тому і не переглядаються у касаційному порядку.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України у справі № 925/399/25 задовольнити.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 в частині задоволеного позову скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення - у позові відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський
Судді Ю. Я. Чумак
О. В. Случ