Справа № 201/2190/26
Провадження № 2/201/2903/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого - судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання - Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні з дитиною, за зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про стягнення додаткових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2  про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні з дитиною, в якому просила суд постановити рішення, яким зобов`язати останнього не чинити їй перешкоди у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити їй  спосіб участі у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином:
-необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю і сином;
- у літній період спільний відпочинок матері  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за домовленістю з батьком дитини на два тижні - щорічно без присутності батька;
-у зимовий період спільний відпочинок матері  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за домовленістю з батьком дитини на тиждень - щорічно без присутності батька;
-особисте спілкування матері із сином один раз на місяць з 9:00 годин до 17:00 годин тієї суботи, у яку матір перебуває на території України, без присутності батька, за попереднім повідомленням батька, з урахуванням розпорядку дня дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-у випадку особистого бажання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поза даним графіком навідати матір ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання, визначаються дні за погодженням із батьком з урахуванням графіку навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-у разі ввімкнення сигналу тривоги (повітряної), батьки визначаються про компенсацію часу за домовленістю.
Вимоги обґрунтовані тим, що сторони 23 січня 2010 року зареєстрували шлюб, від якого мають спільного сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2026 року по справі №332/5654/25 шлюб між ними розірвано.
Зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин, син, за обопільною згодою сторін, залишився проживати із матір`ю. Враховуючи обстановку у країні, а саме у зв`язку із наявністю введеного на території України воєнного стану, на початку 2024 року позивачка виїхала разом із сином за межі країни у більш безпечне місце. Перший час вони періодично приїздили на територію України задля змоги побачитися із рідними. Влітку 2025 року, більшою мірою на прохання сина, вони приїхали в Україну та він просив залишити його хоча б ненадовго побути із батьком, в результаті чого син перебував на території України близько місяця, після чого повернувся до матері.
За час перебування у іншій країні у позивачки з`явилися нові відносини, повертатися до України вона наміру не має. Поряд з цим, у сина не дуже приязні відносини із новим партнером матері, а тому після чергового приїзду до України син знову попросив залишитися із батьком, однак у подальшому син повертатися до позивачки вже не захотів, у результаті чого з жовтня місяця 2025 року він постійно проживає разом із батьком в Україні.
Поряд з цим, позивачка вважає, що вона має право, як матір, на спілкування зі своєю дитиною у будь-який спосіб та час, а враховуючи, що вона проживає на значній відставні, бажає мати конкретні дні та години зустрічей із сином, щоб вона могла планувати поїздку та приїхати заради цього, і це вочевидь урегулює питання між батьками щодо спільної дитини. Вважає, що син вже достатньо дорослий, щоб надати оцінку відносинам, що склалися між батьками, та самостійно вирішувати питання щодо спілкування із матір`ю, для цього потрібно лише відновити їх спілкування, тим паче, враховуючи обставину того, що позивач утримує сина, надаючи дитині гроші.
16 березня 2026 року ОСОБА_2  звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , та просив стягнути з неї на свою користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 6926,15 грн., та визнати його особою яка самостійно виховує та утримує цю дитину. 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 послався на те, що до розірвання шлюбу, а тим паче після, відносини сторін були досить напружені, їм важко було знайти спільну мову, що стосується виховання сина. Поряд з цим, коли сторони вирішили припинити відносини, син залишився проживати із матір`ю.
На початку 2024 року матір разом із сином виїхала за кордон. Перший час вони періодично приїздили на територію України та влітку 2025 року, коли вони вчергове приїхали, син забажав побути із батьком, у результаті чого він проживав із ним близько місяця, після чого знову виїхав за межі країни.
Поряд з цим, за цей час у відповідача з`явилися нові відносини, та син категорично не бажає проживати разом із новою сім`єю матері. Так, з жовтня місяця 2025 року син постійно проживає разом із позивачем за зустрічним позовом. Зазначає, жодним чином не обмежив сина у спілкуванні із матір`ю, не налаштовує сина проти неї, вважає, що об`єктивно мати повинна налагоджувати зв`язок із сином, тому позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими.
Поряд з цим, зазначає, що грошові кошти, що надає позивачка сину, не є грошима на утримання дитини, а коштами на дрібні потреби сина. Утримання забезпечує той з батьків, з ким дитина проживає, і кошти на утримання дитини необхідно перераховувати позивачу за зустрічним позовом задля забезпечення потреб дитини. 
Вважає, що відповідачка не надала суду доказів у підтвердження надання батьку грошей на утримання дитини, а тому він вимушений звернутися із даною зустрічною позовною заявою задля встановлення факту перебування сина на його утриманні та вихованні. Відповідачка участі у додаткових витратах не приймає, а батько проживає із сином удвох, самостійно займається його вихованням, утриманням, піклується про стан здоров`я, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, забезпечує належні умови для його як духовного так і фізичного розвитку. 
За 2025 рік ним було здійснено різноманітні додаткові витрати на потреби дитини на загальну суму у розмірі 13852,30 грн., а тому вважає за можливе стягнути з відповідачки грошові кошти у сумі 6926,15 грн., що становить половину понесених витрат, оскільки батьки мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.
16 березня 2026 року зазначені позови ухвалою суду були об`єднані в одне провадження.
Позивач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, проти задоволення первісного позову не заперечував. 
Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надала до суду пояснення, де зазначено, що фахівцями цього органу проведено обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено, що він за власним бажанням проживає з батьком ОСОБА_2 , який самостійно його виховує та утримує, а мати дитини проживає окремо.
Суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
У зв`язку з наведеним, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 23 січня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, зроблено відповідний актовий запис за №09.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстровано Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, зроблено відповідний актовий запис за №292.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2026 року по справі №332/5654/25
Під час розгляду справи встановлено, що після припинення відносин, син сторін -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати із матір`ю, а у подальшому почав проживати із батьком.
Із Акту обстеження умов проживання сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного фахівцями Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 27 березня 2026 року вбачається, що будинок призначений для проживання дитини відповідного віку, для виховання та розвитку дитини створені належні умови: є власна кімната для відпочинку, місце для навчання. Дитина проживає разом з батьком ОСОБА_2 вдвох, стосунки в сім`ї теплі та дружні. 
Згідно письмових пояснень свідка - ОСОБА_4 , щодо обставин справи, вона підтвердила, що дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жовтня 2025 року постійно проживає із батьком в Україні, а мати - ОСОБА_1 , проживає за кордоном з 2024 року. Зазначила, що сторони розлучилися, наразі їх пов`язує лише спільний син, а останній, при цьому, не бажає проживати із матір`ю за кордоном, а свідомо обрав проживання із батьком, який про нього піклується у повній мірі, виховує та утримує.
Згідно письмових пояснень свідка - ОСОБА_5 щодо обставин справи, він являється кумом ОСОБА_2 , тобто хрещеним батьком його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З приводу відомих йому обставин пояснив, що дитина наразі, а саме з осені 2025 року, знаходиться на утриманні батька, який самостійно його виховує, оскільки матір дитини, після виїзду за кордон у 2024 році, наміру повертатися у країну не має. Якийсь час син проживав із нею, але забажав повернутися в Україну та проживати із батьком. Він неодноразово спілкувався із ОСОБА_6 , коли приїздив у гості, так і у телефонному режимі, та він розповідав, що бажає проживати із батьком. Щодо спілкування із матір`ю, то батько йому не забороняє, дитина сама за своїм бажанням вирішує коли та у якій мірі відбуватиметься їх спілкування.
У своїх письмових поясненнях дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначив, що його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У зв`язку із війною у країні, він із мамою у 2024 році виїхав за кордон, та періодично вони їздили в Україну до батька.  В один із таких приїздів у жовтні 2025 року він вирішив залишитись із батьком, йому тут добре, батько про нього піклується, у нього в наявності все необхідне як вдома, так і для навчання та додаткових різних занять для розвитку. Його мама зараз проживає за кордоном, із нею він спілкується у телефонному режимі та по відеозв`язку, думає, що періодично буде їздити до неї у гості, або ж бачитись, коли приїде вона. Однак переїхати до неї остаточно у нього наміру немає в найближчий час.
Згідно закордонного паспорту ОСОБА_1 вона виїхала за межі країни 11 жовтня 2025 року та станом на сьогодні перебуває за кордоном.
Таким чином, судом встановлено, що дитина сторін на теперішній час проживає з батьком, який забезпечив дитині всі належні умови для проживання та розвитку. 
Надаючи оцінку доказам по справі та аналізуючи доводи сторін, суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що син на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, а мати дитини, позивач за первісним позовом, дану обставину не спростовувала.
Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. 
Зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року).
Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.ч.1, 2ст.159 СК України).
Законом матері у рівній мірі з батьком гарантоване право на особисте спілкування з дитиною.
У постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі №523/11605/16-ц зазначено, що обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принципи рівності прав батьків у вихованні дитини та забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.
Так як питання виховання дітей батьки вирішують спільно, мати має право та зобов`язана брати участь у вихованні сина та спілкуванні з сином, а батько не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні.
У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом № 166-V від 20.09.2006 р. та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 р., зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Спілкування матері з дитиною буде сприяти повноцінному вихованню сина та його розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками, а батьків - зі своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Враховуючи вищезазначене та обставину того, що відповідач визнає позовні вимоги за первісним позовом, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у повному обсязі. 
Щодо зустрічної позовної заяви суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
А відповідно до ст.27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.
Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину.
Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.
Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Виходячи з норм ст.185 СК України, додатковими витратами, які підлягають стягненню є: періодичні витрати на лікування дитини (в тому числі на оздоровлення); систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами; витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини.
Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Додаткові витрати визначаються залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
У пункті 18 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що передбачені ст. 185 СК України, додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрати є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Таким чином, витрати, на здобуття освіти і навчання дитини є додатковими витратами, які направленні на розвиток дитини та її здібностей, здобуття освіти тощо.
Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на якусь хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).  Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 КЦС ВС зробив висновок, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.
Згідно п.4 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції» стаття 16 ЦПК України не забороняє об`єднувати в одному провадженні вимоги, що розглядаються за різними видами провадження, насамперед, позовного і окремого.
Суд бере до уваги обставину того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає із батьком та перебуває на його утриманні, позивачем за первісним позовом не надано доказів утримання нею сина.
При цьому, щодо вирішення питання стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 6926,15 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цієї вимоги, суду не надано. 
Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Перелік юридичних фактів, підвідомчих встановленню в судовому порядку, наводиться в ст.315 ЦПК України не є вичерпним.
Частиною 2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Верховний Суд у постанові від 22.08.2018 р. справі № 363/214/17-ц прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Факт самостійного виховання дитини, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав та можливість безперешкодної реалізації моїх особистих прав .
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
В даному випадку, як випливає з наданих доказів, позивач за зустрічним позовом повністю утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає, тому зустрічний позов у цій частині підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 15, 141, 150, 157, 159, 180, 185 СК України, ст.ст.2, 5, 10-13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні з дитиною, – задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , не чинити перешкоди матері ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначити ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , спосіб її участі у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином:
-необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю і сином;
- у літній період спільний відпочинок матері  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за домовленістю з батьком дитини на два тижні - щорічно без присутності батька;
-у зимовий період спільний відпочинок матері  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за домовленістю з батьком дитини на тиждень - щорічно без присутності батька;
-особисте спілкування матері із сином один раз на місяць з 9:00 годин до 17:00 годин тієї суботи, у яку матір перебуває на території України, без присутності батька, за попереднім повідомленням батька, з урахуванням розпорядку дня дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-у випадку особистого бажання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поза даним графіком навідати матір ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання, визначаються дні за погодженням із батьком з урахуванням графіку навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-у разі ввімкнення сигналу тривоги (повітряної), батьки визначаються про компенсацію часу за домовленістю.
Зустрічний позов ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про стягнення додаткових витрат- задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , особою, яка самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1355,16 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в тридцятиденний строк з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев