ЄУН 211/12530/25
Номер провадження 2/211/1716/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 квітня 2026 року  Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
за головуванням судді Гонтар А.Л.
з участю секретаря судового засідання Костяк Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області , третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу,

У С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_1 25 грудня 2025 року звернулась в Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області , третя особа ОСОБА_2 , в якій просить визнати за нею право власності на 1/4 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власником 1/4 частини зазначеного будинку на підставі мирової угоди, яка була затверджена на підставі рішення Дружківського міського суду від 25.06.1982р., але в державних органах зазначені право власності не зареєстровано. Можливості отримати зазначене рішення суду у неї не має, оскільки цей документ в архівах суду відсутній. На підставі довідки характеристики об`єкта нерухомого майна вона звернулась до центру надання адміністративних послуг, щоб зареєструвати право власності, але їй було відмовлено, оскільки зазначена довідка не є правовстанвлюючим документом.
Просить визнати за нею право власності на 1/4 частину зазначеного будинку.
На підставі ухвали Довгинцівського районного суду від 27 жовтня 2025 року позов було прийнято до провадження та ухвалено розглядати справу у порядку загального провадження на 04 грудня 2025 року.
26 лютого 2026 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судовго розгляду на 19 березня 2026 року.
Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги.
Третя особа у судове засідання не з`явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату час, та місце розгляду справи його повідомлено належним чином, заяв, клопотань, відзив, суду не надав.
Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд висновує про задоволення позовних вимог за такого.
Суд встановив, 24.07.2024 КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлений технічний паспорт, яким встановлено, що житловий будинок літ. «А-1», прибудова літ. «a1-1», погріб літ. «а1», цокольний поверх літ. «а-1», тамбур літ. «a1-1», ганок «а», огорожа №1-4, вимощення І, побудовані до 05.08.1992, що підтверджується довідкою № 2105 від 19.09.2024 (а.с. 31-35, 37).
Також 19.09.2024 КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» видало довідку-характеристику об`єкта нерухомості майна за № 2104 (а.с. 36), згідно з якої власниками спірного житлового будинку є ОСОБА_3 (3/4 частини) та ОСОБА_1 (1/4 частина). Підстава виникнення права власності - мирова угода, затверджена рішенням Дружківського міського суду від 25.06.1982 (право власності не зареєстровано).
ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду для отримання копії рішення від 25.06.1982, яким було затверджено мирову угоду. Відповіддю від 13.11.2024 №04-36/344/2024 Дружківський міський суд Донецької області повідомив, що надати копію мирової угоди, затвердженої рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25.06.1982, немає можливості, оскільки даний документ в архівах суду відсутній (а.с. 38).
Також у відповідді від 31.12.2024 № 04-36/396/2024 Дружківський міський суд повідомив, що перевіркою архіву суду з 1982 по 1985 включно, встановлено, що рішення від 25.06.1982, яким затверджено мирову угоду, відсутнє. Додатково повідомлено, що копію акту про нестачу судових справ буде надіслано після його затвердження експертною комісією суду (а.с. 40). Станом на дату ухвалення рішення вказаний акт позивачу не надходив.
Одночасно ОСОБА_1 звернулася до КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації» з проханням надати їй мирову угоду про поділ майна, яка затверджена рішенням Дружківського міського суду від 25.06.1982, згідно з якою власниками будинку АДРЕСА_1 , а саме, 1/4 частина є вона, посилання на яке міститься в довідці-характеристиці об`єкта нерухомого майна № 2104 від 19.09.2024. Відповіддю від 12.12.2024 за №2617 КП «Дружківське міське бюро технічної інвентаризації повідомило, що надати вищевказану мирову угоду неможливо (а.с. 39).
Отже, виникла та існує ситуація, за якої позивач має право власності на житловий будинок, що підтверджується оригіналами документів на паперових носіях, однак він не має змоги належним чином та повноцінно здійснювати правомочності власника через відсутність можливості підтвердити реєстрацію такого права органом БТІ. 
Виходячи з вищезазначеного позивач право власності на 1/4 частину набула у 1982  році на підставі мирової угоди про поділ майна, яка затверджена рішенням Дружківського міського суду від 25.06.1982. Технічний паспорт було видано та зареєстровано органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, та що свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на будинок. Проте, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на вищезазначений об`єкт нерухомого майна у БТІ на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує її права як власника майна.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану`введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як установлено вимогами у ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У частині першої статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Із приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності.
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням судуЦК Українипередбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1ст. 328 ЦК України).
У постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення).
Відсутність реєстрації права власності відповідно доЗакону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі N. 6 1622цс15. Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.
Отже, у статті 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Позивач у цій позовній заяві про визнання права власності є особою, яка вже є власником майна.
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено право власності на житловий будинок, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на житловий будинок у БТІ з тимчасово окупованої території на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачем не заявлено.
Керуючись статтями 10,12,13,81,89,200,206,247,263-265,354,355 ЦПК України, суд-
ВИРІШИВ:

позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м.Дружківка в особі Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на майно- задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_1  ( яка народилась   ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою:    АДРЕСА_2  ) право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 129,8 кв.м., житловою площею 52,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку літ. «А-1», прибудови літ. «a1-1», погребу літ. «а1», цокольного поверху літ. «а-1», тамбуру літ. «a1-1», ганку «а», огорожі №1-4, вимощення І.
Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Учасник справи,якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 22 квітня  2026 року.

Суддя: А.Л.Гонтар