Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2026 року Справа № 520/31409/25 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М. І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позов у якому, з урахування заяви про зміну позовних вимог, просить: 
- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб ГУНП в Харківській області, яка полягає у неприйнятті постанови про відшкодування вартості майна, вартості криповалютних гаманців що були на жорстких дисках, програмного забезпечення та інформації, а саме відео архівів, проектів та документації, що були на жорстких дисках, які були втрачені посадовими особами ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області (вимога-1);
- визнати протиправним не надання копії висновку службового розслідування, проведеного за наказом №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025, про який 27.10.2025 було направлено запит (вимога-2);
- зобов`язати уповноважених осіб ГУНП в Харківській області прийняти постанову в порядку п.12 Положення про застосування Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” (затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за №106/1131) щодо компенсації матеріальних збитків, які були завдані позивачу в результаті ущемлення його прав власності на майно, яке було втрачено (підмінено) під час знаходження у ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області (вимога-3).
В обґрунтування позову позивач покликається на те, що слідчим відділом ТУ ДБР у м. Полтаві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за скаргами позивача на дії співробітників ГУНП в Харківський області за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 382 КК України - кримінальні провадження: 62024170020001280 та 62024170020001281. 27.10.2025 позивач направив на електронну поштову скриннику Національної поліції України запит в якому просив надати копію висновку службового розслідування у відповідності до п.3 наказу №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 року. Однак посадові особи Національної поліції України так і не направили позивачу копію висновку службового розслідування у відповідності до п.3 наказу №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 року, яке було призначене за його скаргою та стосується його прав власності. Посадові особи ГУНП в Харківській області під час виконання наказу від 18.09.2025 № 2474 начальника ГУНП в Харківській області про призначення службового розслідування - встановили відсутність майна вказаного в листі ГУНП в Харківській області №1519242025 від 11.08.2025 (318908). Що доводить той факт, що майно позивача вказане в ухвалах суду по справах №643/11507/24, 643/5565/24, 643/8947/23, 554/2878/22 було втрачене під час знаходження його у органу досудового розслідування. Однак посадовими особами ГУНП в Харківській області так і не було винесено постанову про відшкодування вартості майна, вартості криповалютних гаманців що були на жорстких дисках, програмного забезпечення що було на жорстких дисках, та інформації (відео архіви, проекти та документація) що була на жорстких дисках. Том 1, ас.94 провадження №42021222040000017 містить протокол огляду від 14.07.2021р, на картинці з відео картами - друга в верхньому ряду відео карта на вентиляторі містить напис sapphire, та Предмет № 24 відео карта модель RX-470P4L VA.4 (RY115994), за пошуком в мережі Інтернет модель RX-470P4L належить відео карті XFX AMD Radeon RX 470 (https://hard.rozetka.com.ua/331418629/p331418629/), зовнішній вигляд якої збігається з зображенням на відеозаписі розміщеному у загальному доступі. Замість відео карти модель RX-470P4L VA.4 (RY115994), яка знаходилась в одному з системних блоків персонального комп`ютера, які були вилучені у позивача "13" липня 2021 р. в камері зберігання речових доказів ХРУП №2 ГУНП в Харківській області знаходиться інша відео карта з серійним номером 181635001605, яка не була внесена до протоколу вилучення майна, постанови про визнання її речовим доказом, клопотання про накладання арешту – доказом чого є відсутність відео карти з серійним номером 181635001605 в ухвалах суду. В січні 2023 року позивач разом з дізнавачем ХРУП №2 ГУНП в Харківській області Толмачовою Н.С. перевіряли відео карту з серійним номером 181635001605, яка виявилась не працездатною, більш того вона конструктивно відрізняється від відео карти RX-470P4L VA.4 (RY115994). Вважає, бездіяльність посадових осіб НП України протиправним щодо ненадананя висновку службового розслідування. Разом і тим, просить зобов`язати уповноважених осіб ГУНП у Харківській області визнати протиправною бездіяльність щодо неприйняття та відповідно прийняти постанову в порядку п. 12 Положення про застосування закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Просить позов задовольнити. 
Відповідачем Національною поліцією України (надалі – відповідач-1, НП України) подано до суду відзив, який містить заперечення на позов з мотивів зловживання позивачем своїми процесуальними правами та стосовно несплати судового збору за подання адміністративного позову до суду. 
Відповідачем Головним управлінням Національної поліції у Харківській області (надалі – відповідач-2, ГУ НП України у Харківській області) подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що до ГУНП надходила скарга ОСОБА_1 від 26.08.2025 з приводу можливих порушень законодавства України поліцейськими ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області. Для перевірки зазначеної інформації, наказом керівника ГУНП від 18.09.2025 № 2474 було розпочате службове розслідування. В ході проведення службового розслідування були опитані поліцейські ХРУП № 2 ГУНП, які пояснили, що ними неодноразово вживалися заходи щодо повернення вилученого майна ОСОБА_1 , але останній отримувати вилучені речі неодноразово відмовлявся, вказуючи, що її нібито підмінили. Зазначені твердження ОСОБА_1 вважаються такими, що не відповідають дійсності, оскільки вилучені в ході обшуку відеокарти та жорсткі носії, згідно квитанції були здані до камери схову речових доказів. дисциплінарною комісією, створеною наказом ХРУП № 2 ГУНП від 05.05.2023 № 192, фактів порушення службової дисципліни поліцейськими не встановлено, а твердження ОСОБА_1 про привласнення та підміну вилученого у ході обшуку майна не знайшли свого підтвердження. В свою чергу, в ході проведення службового розслідування, розпочатого наказом ГУНП від 18.09.2025 № 2474, будь-яких фактів втрати та внесення змін до первинного стану вилученої в ході досудового розслідування комп`ютерної техніки – не виявлено. На підставі викладеного, дисциплінарна комісія службове розслідування стосовно поліцейських ХРУП № 2 ГУНП закінчила та додатково для повторної перевірки обставин направила висновок службового розслідування до ТУ ДБР. Виходячи зі змісту вищевказаного листа, у діях поліцейських відсутній склад дисциплінарних проступків, факт втрати або розкрадання вилученого майна не знайшов свого підтвердження, а тому твердження позивача щодо необхідності винесенні постанови про відшкодування вартості майна є необґрунтованим. Матеріали службового розслідування містять відомості досудового розслідування кримінального провадження, інформацію з обмеженим доступом, персональні дані поліцейських та тpeтix осіб, а тому їх розголошення без законних підстав є недопустимим. До СД ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області направлений запит з метою отримання згоди на розголошення відомостей досудового розслідування № 4202122040000017 від 15.04.2021, а також інформації з обмеженим доступом. Згідно отриманої відповіді СД ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області встановлена законом згода не отримана, що виключає можливість розголошення та поширення інформації, яка міститься в матеріалах та висновку службового розслідування за наказом ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 № 2474. Позивач зазначає про «епізод з підміною майна», з приводу цього слід зазначити, що Позивач вказує на якісь незрозумілі відеозаписи, які знаходяться на платформі «Youtube». Вищевказані відеозаписи не слід брати до уваги, так як вони є неналежними, недопустимими та недостатніми доказами. Просить у позові відмовити.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача-2. Наводить пояснення про те, що листом ГУНП в Харківській області №2364622025 від 30.09.2025 (482870), позивачу було надано результати службового розслідування проведеного за наказом ГУНП в Харківській області №1128 від 05.06.2023. Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Подана позивачем скарга, на підставі якої було призначено службове розслідування, стосується майна позивача, а саме його відсутності в камері зберігання речових доказів ХРУП №2 ГУНП в Харківській області. Відповідач-2 не надав доказів що ним було обмежено право позивача на отримання копії висновку службового розслідування, проведеного за скаргою позивача та наказу №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025, про який 27.10.2025 було направлено запит на підставі норм закону. Просить позов задовольнити. 
08.12.2025 ухвалою судді адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління Національної поліції в Харківській області, Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо : - (вимога - 3) зобов`язати уповноважених осіб ГУНП в Харківській області вжити заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, які були завдані позивачу в результаті ущемлення його прав власності на майно яке було втрачено (підмінено) під час знаходження у ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області - повернути позивачу. 
08.12.2025 ухвалою судді позовні вимоги-2 та -3 залишено без руху для усунення недоліків, які викладені у мотивувальній частині цієї ухвали. 
15.12.2026 ухвалою судді адміністративний позов в частині позовних вимог -1 та -2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 
05.01.2026 ухвалою суду у задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі № 520/31409/25 відмовлено.
04.02.2026 ухвалою суду зупинено провадження в адміністративній справі №520/31409/25 за позовними вимогами-2 та -3. 
27.04.2026 ухвалою судді поновлено провадження у справі за позовними вимогами-2 та -3. 
27.04.2026 ухвалою судді адміністративний позов в частині позовної вимоги-3 залишено без руху для усунення недоліків, які викладені у мотивувальній частині цієї ухвали. 
04.05.2026 ухвалою суду адміністративний позов в частині позовної вимоги-3 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 
11.05.2026 ухвалою суду прийнято до розгляду змінену позовну вимогу-3.
Розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. 
Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 08.08.2022 у справі №554/2878/22 було зобов`язано дізнавача СД Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області – Худяєва О.І. повернути заявнику тимчасово вилучене майно, а саме: відеокарту RX 580 8G зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 23.11.2021 року, відеокарту GTX 1050 Ti, S/N: 602-V809-781 SD, зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 23.11.2021 року, відеокарту RX480 8G XFX FE зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 25.11.2021 року, відеокарту RX580 8G зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 25.11.2021 року, відеокарту RX480 8G Reference зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 25.11.2021 року, відеокарту RX480 8G Reference зазначена в заяву до протоколу повернення майна від 25.11.2021.
Ухвалою слідчого судді Київського району міста Харкова від 09.01.2023 у справі №953/7655/22 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2021 року по справі № 953/12063/21 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021222040000017 від 15.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, на вилучене 13 липня 2021 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у заявника 3 майно, а саме: - відеокарту Sapphire Radeon RX 470; - відеокарту Radeon RX 480; - відеокарту ASUS RX 480; - відеокарту AMD Radeon RX 480; - відеокарту Radeon HD 6970; - відеокарту Gigabyte GV-RX 48 G1; - відеокарту Gigabyte GV-N 210; - відеокарту RX 580 P8D; - відеокарту Radeon RX 470 Gaming x 8g; - відеокарту Radeon RX 470 RS 4 gb; - ноутбук Acer Aspire AS 3810 TZ-414G32i; - ноутбук NEC nb013107; - ноутбук Asus x51i; - ноутбук Asus k701j; - носій Blaze Patriot 60gb; - жорсткий носій WD1600BEVT; - жорсткий носій WD320BPVT; - жорсткий носій Hp; - жорсткий носій Hitachi; - жорсткий носій Seagate Barracuda 3000gb; - жорсткий носій НОМЕР_1 ; - жорсткий носій Maxtor; - жорсткий носій Seagate Barracuda 7200; - жорсткий носій Toshiba, запакований в полімерний пакет; - жорсткий носій Samsung; - жорсткий носій без розпізнавальних знаків; - жорсткий носій Seagate; - дискету чорного кольору без ропізнавальних знаків з биркою “Шрифти DOS”; - ухвалу Московського р/с м. Харків справа 643/13465/15-а; - ухвалу Московського р/с м. Харків справа 643/5283/17; - ухвалу Московського р/с м. Харків справа 643/5283/17; 643/4822/17; - вирок вищої ради правосуддя (Київ) № 3621/01/18-19; - папір формату А-4, на якому надруковані квитанції та мокрі печатки “ТОВ АСАД”; - акт виконаних робіт до договору № АО-05/10-16 від 05 жовтня 2020 року без підпису та мокрою печаткою АО “Формула захисту” у 2-х примірниках; - акт виконаних робіт до договору № АО-05/10-16 від 05 жовтня 2020 року з підписом та мокрою печаткою АО “Формула захисту”; - папір формату А-4, на якому на якому знаходиться мокра печатка АО “Формула захисту”; - папір формату А-4, на якому роздруковані доручення з мокрими печатками “місто Харків відділення № 150 АТ Мегабанк № 1”; - папір формату А-4, на якому знаходиться квитанція та печатки ТОВ “АСАД” чорно-білого кольору; - ухвала Московського р/с м. Харків справа 643/15391/16-ц; - папір, на якому знаходиться 6-ть мокрих печаток (гербових) з КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації”; - папір, на якому знаходиться мокра печатка (гербова) з КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації”; - папір формату А-4, на якому знаходиться мокра печатка “Копія” на 3-х аркушах; - папір, на якому знаходиться 4-и мокрих печаток (гербових) з КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації”; - папір формату А-4, на якому знаходиться 4-и мокрих печаток “місто Харків, відділення № 150 АТ “Мегабанк № 1” на 2-х аркушах; - папір формату А-4 з мокрими печатками АО Формула захисту” на 3-х листах; - папір формату А-4, з мокрими печатками (гербові) КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації”; - принтер EPSON C43UX; - принтер Samsung; - флеш накопичувач чорного кольору; - системні блоки у кількості 5-ти штук; - металевий каркас, до якого приєднані блок живлення, відеокарти у кількості 6 штук, материнська плата, жорсткий диск; - Мicro SD 32 gb; - системний блок. Згідно з ухвалою слідчого судді Київського району міста Харкова від 09.01.2023 у справі №953/7655/22 заявнику було повернуто вищевказане тимчасово вилучене майно з урахуванням тих предметів, які вже були повернуті заявнику відповідно до протоколів повернення тимчасово вилучених речей від 23 листопада 2021 року та від 25 листопада 2021 року, ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року / том1, а.с.30-34/.
11.01.2023 позивач звернувся до відповідача-2 із скаргою наступного змісту. 28 грудня 2022 року заявник подав клопотання дізнавачу Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області клопотання (додаток 1), в якому просив надати пояснення щодо 1) 2) відсутності речового доказу, а саме жорсткого носія Тoshiba запакованого полімерний пакет. B Походження відеокарти, що була пред`явлення для отримання, звідки в середині цієї відеокарти бовтається гвинт, що не є її конструктивним елементом. 3) Чому на цієї відеокарті двічі мінялись вентилятори. Відеокарта з серійним номером 181635001605, не була вилучена 13.07.2021 під час обшуку, її не має на відеозаписі і в протоколі обшуку. Однак дізнавач ОСОБА_2 намагався 23.11.2021 року видати відеокарту з одним вентилятором за те майно яке було вилучено, хоча на відеозаписі обшуку чітко видно, що вілучається відеокарта з двома вентиляторами та написом XFX. 4 січня 2023 року у присутності дізнавача Толмачової Н.С. в приміщені Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області було перевірено працездатність майна, що знаходиться в камері зберігання речових доказів, під час перевірки було встановлено: 1) Відеокарта з серійним номером 181635001605 - не працює (пункт 2 протоколу обшуку ). 2) Жорсткий диск 3,5" без бирки, номер на платі РСВ 100466824 - не працює (пункт 26 протоколу обшуку). 3) 4) Жорсткий диск 2,5" НР, серійний номер 2ARWD013SYV03X - не працює (пункт протоколу обшуку). Жорсткий диск 3,5" Seagate, серійний номер 6VPKF9AV - не працює (пункт протоколу обшуку). 18 23 5) Жорсткий диск 3,5" Seagate, серійний номер 9QZC68PC - не працює (пункт 27 протоколу обшуку). 6) Жорсткий диск 3,5" Hitachi, серійний номер 5HIA2ZZL - не працює (пункт 19 протоколу обшуку). 7) Жорсткий диск 2,5" Toshiba, серійний номер 83RMSSBMS – інший об`єм диска, було куплено новий диск на 500Гб, що був запаковано в полімерний пакет, намагаються повернути диск меншого об`єму (пункт 24 протоколу обшуку). 8) Жорсткий диск 3,5" Samsung, cepійний номер SOJJ10Y593877 - інший об`єм диска, на диск не має жодного файлу що належать заявнику, намагаються повернути диск меншого об`єму (пункт 25 протоколу обшуку). Згідно до пункту 4 статті 100 КПК України - у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість /том 1, а.с. 41/.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2023 у справі №643/8947/23 було зобов`язано дізнавача СД Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області Худяева О.І. повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно - пакувальну тару для принтера, яка була вилучена 13.07.2021 дізнавачем СД ХРУП №2 ГУНП України в Харківській області Худяевим О.І. / том1, а.с. 22-23/.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова у справі №643/5565/24 було зобов`язано повернути ОСОБА_1 , тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №42021222040000017 від 15.04.2021 року, яке зазначено в протоколі обшуку, проведеного 13.07.2021 року а саме: -під пунктом 2 - відеокарта Radeon RX 480 (з поміткою 2); -під пунктом 4 - відеокарта AMD Radeon RX 480 (з поміткою 3); -під пунктом 18 жорсткий носій HP (з поміткою 2); -під пунктом 19 - жорсткий носій Hitachi (з поміткою 4) / том1, а.с. 35-36/.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 02.12.2024 у справі №643/11507/24 було зобов`язано повернути ОСОБА_1 : 1) жорсткий носій Нр; 2) жорсткий носій Hitachi; 3) жорсткий носій Seagate Barracuda 7200; 4) жорсткий носій Toshiba; 5) Жорсткий носій Samsung; 6) жорсткий носій без пізнавальних знаків; 7) жорсткий носій Seagate; 8) відеокарта Radeon RX 480; 9) відеокарта ASUS RX 480; 10) відеокарта AMD Radeon RX 480, які перебувають в камері зберігання речових доказів ХРУП №2 ГУНП України в Харківській області / том1, а.с. 19-21/.
23.10.2025 позивач отримав лист ГУНП в Харківській області №2746072025 від 23.10.2025 (567676) в якому зазначено. Копію матеріалів службового розслідування щодо неправомірних дій поліцейських ГУНП в Харківській області, якими була допущена втрата вилученого майна в ході досудового розслідування кримінального провадження від 15.04.2021 №4202122040000017, направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, для прийняття рішення у відповідності з вимогами чинного законодавства України.
Суд установив, 27.10.2025 позивач звернувся до Національної поліції України з інформаційним запитом наступного змісту. 27.10.2025 року отримано лист ГУНП в Харківській області №274607 2025 від 23.10.2025 (567676) наступного змісту. За результатами службового розслідування за наказом ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 No2474 наказ не складався. 18.09.2025 року наказом №2474 ГУНП в Харківській області було призначено службове розслідування відносно поліцейських ХРУП №2 за скаргою заявника від 26.08.2025 року. Згідно з наказу №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 року: п.3 За результатами проведеного службового розслідування голові комісії надати висновок службового розслідування для затвердження. п.4 У разі встановлення дисциплінарних проступків у діях поліцейських ХРУП №2 ГУНП в Харківській області дисціплінарній комісії підготувати проект наказу про застосування дисциплінарних стягнень. На підставі статей 1, 13, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011, які надають право звертатись із запитами до розпорядників інформації щодо надання публічної інформації, прошу надати: - копію висновку службового розслідування (п.3 наказу №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025); -копію матеріалів службового розслідування, які були направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві; -доказ направлення матеріалів службового розслідування проведеного за наказом №2474 ГУНП в Харківській області від 18.09.2025 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві /а.с.10/.
Позивач наводить аргументи про те, що відповіадчем-1 не розглянуто інформаційний запит позивача від 27.10.2025 та відповідачем-2 не вирішено питання відшкодування шкоди згідно із скарги від 10.01.2023, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. 
Стосовно позовної вимоги-2 суд прийшов наступного. 
Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі по тексту - Закон № 2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту - Закон № 2939-VI).
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст. 34 Конституції України).
За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).
У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).
У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).
Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація - є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно з статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Частиною першою статті 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 5 указаного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011.
За визначенням в ч. 1 ст. 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст. 5 Закону).
За визначенням в ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
При цьому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).
Згідно приписів ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 вказаного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI).
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI).
Аналіз вищенаведених норм дає підстави дійти висновку, що орган, до якого направлено запит громадянина на отримання публічної інформації, зобов`язаний об`єктивно і вчасно його розглянути, перевірити викладені в ньому факти, та надати запитувачу достовірну, точну й повну інформацію на його запит у встановлені законом строки.
В п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.
Суд повторно зазначає, що спірні правовідносини стосується не отримання у межах установлених законом строків відповіді (запитуваних документів) на інформаційні запити передбачених ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до частин 1 та 2 статті 20 Закону України “Про доступ до публічної інформації” розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
29.09.2016 Пленум Вищого адміністративного суду України для забезпечення однакового застосування адміністративними судами положень законодавства про доступ до публічної інформації надав судам роз`яснення, викладені в постанові №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» такого змісту: «[…] 9.5. Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. При вирішенні питання, в який момент часу цей обов`язок вважається виконаним у разі пересилання відповіді на запит поштою, суди повинні за аналогією застосовувати положення частини дев`ятої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), за яким під таким моментом мається на увазі здача документа на пошту; реєстрація відповіді на запит як вихідного документа у системі діловодства розпорядника інформації не є моментом завершення перебігу згаданого строку. Якщо відповідь на запит здається на пошту разом з іншою кореспонденцією того ж виду та категорії, належним і допустимим доказом відправлення такого запиту є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (пункт 66 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270) […]».
Суд не установив надання відповіді та запитуваних документів на інформаційний запит від 27.10.2025.
Відтак суд прийшов висновку про те, що відповідь на інформаційний запит позивача від 27.10.2025 не була надана відповідачем-1 у межах п`ятиденного строку установленого ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
Щодо обрання належного захисту порушеного права позивача за позовною вимогою-2.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути “ефективним” як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч.1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 КАС України Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що оскільки відповідачем-1 не розглянуто інформаційний запит позивача від 27.10.2025, тому належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненадання позивачу офіційної відповіді на інформаційні запити від 27.10.2025, у визначений законодавством строк та зобов`язати відповідача-1 надати офіційну письмову відповідь на інформаційні запити від 27.10.2025.
Стосовно позовних вимог -1 та -3, суд прийшов наступного. 
За приписами ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст.22); Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22).
Згідно з ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.1176 Цивільного кодексу України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
а змістом ч.7 ст.1176 Цивільного кодексу України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згаданим вище актом законодавства є Закон України від 01.12.1994р. №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (надалі -Закон №266/94-ВР, Закон).
Статтею 1 Закону визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
За приписами ст.2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
Відповідно до ст. 3 Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Згідно з ч.1 ст.11 Закону №266/94-ВР у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
За приписами ст.12 Закону №266/94-ВР розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У п.11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. №6/5/3/41, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.03.1996р. за №106/1131, надалі - Положення №6/5/3/41) зазначено, що для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п.12 Положення №6/5/3/41 у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закону постанову (ухвалу).
У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість.
У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред`являється до цього органу.
З зазначеною вимогою до вказаних органів громадянин має право звернутися протягом шести місяців після направлення йому повідомлення.
Розгляд зазначеної вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду провадиться в місячний термін і в порядку, передбаченому п.12 Положення.
Застосовуючи положення наведених вище актів права, суд доходить до переконання про те, що діяння та рішення органів судової влади, органів дізнання, органів досудового розслідування, органів які здійснюють оперативно-розшукову діяльність можуть бути оскаржені громадянином до суду у разі невідповідності таких діянь та рішень вимогам закону і завдання такими діяннями та рішеннями шкоди власним майновим та немайновим правам (інтересам) конкретного громадянина.
Частиною 2 ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив про те, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Як передбачено у п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині надання правової оцінки обґрунтованості підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі, необхідно звернути увагу на наступне.
Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1,2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій чи хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або ж зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.
Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначення ж поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, у відповідності до якої, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова або ж службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій або ж бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Більше того, зазначеним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Так, характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їхнього виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, виражені у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. При цьому, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Тобто, публічно-правовим спором у відповідності до КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а виключно той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Аналогічна права позиція була викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2020р. у справі №243/4405/17 та від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18.
Вимоги про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду належить розглядати саме у порядку цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 05.03.2025 по справі №161/170/24.
Попри те, у цій справі спір між сторонами виник у зв`язку із неналежним розглядом скарги від 13.04.2025 та зобов`язання до вчинення дій щодо вжиття заходів щодо відшкодування шкоди. 
10.01.2023 позивач звернувся із скаргою до відповаідача-2, зокрема за епізодом з підміни майна та втрати такого відеокарти з серійним номером 181635001605, не була вилучена 13.07.2021 під час обшуку, її не має на відеозаписі і в протоколі обшуку. Відеокарта з серійним номером 181635001605 - не працює. Також у адміністративному позові позивач наводить доводи про те, що замість відео карти модель RX-470P4L VA.4 (RY115994), яка знаходилась в одному з системних блоків персонального комп`ютера, які були вилучені у позивача "13" липня 2021 р. в камері зберігання речових доказів ХРУП №2 ГУНП в Харківській області знаходиться інша відео карта з серійним номером 181635001605. 
Будь-яких доказів розгляду скарги від 10.01.2023 відповідачем-2 в частині цього епізоду щодо прийняття постанови у відповідності до п. 12 Положення, суду не надано. 
Натомість ані норми ст.12 Закону №266/94-ВР, ані норми п.12 Положення №6/5/3/41 не містять чіткої та однозначної вказівки на те, що у разі заперечення права учасника суспільних відносин на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відповідний державний орган звільняється від виконання обов`язку з приводу винесення відповідної постанови.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022 у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Щодо обрання належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Слід зазначити, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути “ефективним” як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч.1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 КАС України Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Верховний Суд у постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Суд зазначає, що оскільки відповідачем-2 не розглянуто скаргу позивача від 10.01.2023 в частині окремого епізоду втрати речового доказу відеокарти з серійним номером 181635001605, а тому належним та ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо не розгляду скарги від 10.01.2023 в цій частині та зобов`язати останнього розглянути скаргу позивача від 10.01.2023 та надати детальну інформацію про результати її розгляду, з урахуванням Закону та Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за №106/1131), з урахуванням висновків суду.
Будь-яких інших фактичних даних, які б вплинули на висновки суду не встановлено. 
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене вище суд прийшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
Щодо клопотання позивача про повернення судового збору у сумі 2924,88 грн, суд дійшов наступного.
Отже, оскільки судовий збір сплачено на виконання ухвал суду, а відтак підстав для застосування п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення) та повернення судового збору суд не установив. 
У відповідності до ст. 139 КАС України з відповідача-1 за рахунок бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір на користь у сумі 968,96 грн, з відповідача-2 за рахунок бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір на користь у сумі 1937,92 грн.
Керуючись статтями 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Національна поліція України щодо ненадання відповіді на інформаційні запити ОСОБА_1 від 27.10.2025.
Зобов`язати Національну поліцію України дати ОСОБА_1 відповідь на інформаційні запити від 27.10.2025.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, які полягає у не розгляді скарги ОСОБА_1 від 10.01.2023, в частині окремого епізоду втрати майна. 
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області розглянути скаргу позивача від 10.01.2023 та надати детальну інформацію про результати її розгляду, з урахуванням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. №6/5/3/41, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за №106/1131), в частині окремого епізоду втрати майна, з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1937,92 грн. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідач Національна поліція України, місцезнаходження – місто Київ, вулиця Богомольця Академіка, будинок №10, код ЄДРПОУ 40108578;
відповідач Головного управління Національної поліції в Харківській області, місцезнаходження – місто Харків, вулиця Жон Мироносиць, будинок №13, код ЄДРПОУ 40108599;
Повне судове рішення складено та підписано суддею 03.07.2026.

Суддя М. І. Садова