Справа № 161/23570/25 
Провадження № 2/161/1930/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області
у складі:
головуючого судді Гриня О.М.
за участю секретаря судового засідання Жежерун Д.А.
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Мельник В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3  про захист прав споживачів, -
В С Т А Н О В И В :

І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк), де має відкритий рахунок № НОМЕР_1 . Окрім вказаного рахунку, вона не має інших укладених договорів з Банком. Проте, їй стало відомо, що ОСОБА_3 від її імені уклав з Банком кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 та кредитну угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_3 , вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів. 
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.182, ч.2 ст.182, ч.4 ст.185, ч.1 ст.361 та ч.2 ст.361 КК України та засуджено до п`ять років позбавлення волі. 
Із вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_3 засуджено за те, що він в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківських картках потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 та НОМЕР_14, використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2 imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «Приват24», з прив`язкою до банківських карток НОМЕР_13 та НОМЕР_14 (база даних - програмно-апаратний комплекс банку, що забезпечує здійснення клієнтом операцій по рахунках/картках/вкладах і містить інформацію про клієнта, достатню для його ідентифікації та аутентифікації відповідно до договору), яка згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, після чого здійснив на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «А-Банк», банківську картку ОСОБА_4 , № НОМЕР_4 АТ «А-Банк» та інтернет ресурс «portmone», на загальну суму 42 616,20 грн., чим здійснив несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем віддаленого доступу "приват24".
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківській картці потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 , використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», з прив`язкою до банківської картки № НОМЕР_5 (база даних - програмно-апаратний комплекс банку, що забезпечує здійснення клієнтом операцій по рахунках/картках/вкладах і містить інформацію про клієнта, достатню для його ідентифікації та аутентифікації відповідно до договору), яка згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, після чого здійснив обготівкування в банкоматі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 40 558,00 грн., чим здійснив несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем віддаленого доступу "приват24".
Крім того, він же, в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI, згідно якої «поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, згідно якої «інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом»; а також усвідомлюючи, що згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 «до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження», а отже, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_2 , чим порушив недоторканість приватного життя.
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI, згідно якої «поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, згідно якої «інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом»; а також усвідомлюючи, що згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 «до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження», а отже, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_5 з кредитним лімітом на суму 75 000,00 грн., чим порушив недоторканість приватного життя.
Таким чином, ОСОБА_3 незаконно, від свого імені скористався обліковим записом в системі «Приват24» позивача та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 банківська карта № НОМЕР_6 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 банківська картка НОМЕР_5 в розмірі 75 000,00 грн.
Зазначає, що Банк продовжує стягувати з неї грошові кошти за цими угодами та нараховувати відсотки, так по кредитному договору № 24082200019108 від 22.08.2024 за період з 25.09.2024 по жовтень 2025 Банк неправомірно стягнув з неї 42 151,72 грн., а за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 за період з 21.08.2024 по 01.10.2025 - 45 840,00 грн. Загальний розмір неправомірно стягнутих коштів становить 87 991,72 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просить суд:
- визнати недійним кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення цього договору, припинити здійснювати будь-які нарахування та списати у повному обсязі заборгованість всіх видів, нараховану після 22.08.2024.;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 в розмірі 42 151,72 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- визнати недійною кредитну угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення цього договору, припинити здійснювати будь-які нарахування та списати у повному обсязі заборгованість всіх видів, нараховану після 21.08.2024.;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 в розмірі 45 840,00 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» сплатити на користь ОСОБА_2 пеню за здійсненими неакцептованими операціями в розмірі 31 648,08 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 або сплати зазначених коштів в будь-який спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» сплатити на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 12 823,82 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 або сплати зазначених коштів в будь-який спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правову допомогу.

26.12.2025 позивач подала до суду відповідь на відзив, де зазначила, що вона неодноразово інформувала Банк про відкриття кримінального провадження та просила не стягувати з неї грошових коштів, однак Банк не брав участі в розгляді кримінального провадження та не заявив про себе як цивільного позивача у справі. Вказала, що вона не підписувала та не укладала договорів від 21.08.2024 та від 22.08.2024, при спробі зняти кошти зі своєї банківської карти виявила, що картка заблокована, після чого негайно звернулася до поліції та в Банк. Вважає, що відповідач знаючи та отримавши вирок суду з якого вбачається, що вона не отримувала жодних банківських коштів, безпідставно стягує їх з неї.

ІІ. Стислий виклад позиції відповідача
Представник відповідача подала до суду відзив в якому зазначила про невизнання позовних вимог. Відзив мотивований тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025 на підставі ст. 128, 129 КПК України, ст.ст.1166, 1167 ЦК України цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_2 82 000,00 грн. спричиненої матеріальної шкодив та 5000,00 грн. завданої моральної шкоди. Зі змісту вироку не вбачаються складові цивільного позову, які були задоволено судом, а саме не можливо встановити за якими договорами просила ОСОБА_2 стягнути матеріальну шкоду із засудженого ОСОБА_3 у розмірі 82 000,00 грн., оскільки по карті для виплат № НОМЕР_5 відповідно до вироку вказано суму 40 558 грн., тобто особистих коштів засуджений викрав у вказаній сумі - 40 558 грн. Відповідно до виписки карті № 5457-0822-5240-0846 залишок заборгованості за даною картою (кредитна) становить -26 383,52 грн. Кошти отримані засудженим є банківськими, тобто кредитними. Відповідно до виписки за договором по кредиту готівкою заборгованість станом на 12.12.25 становить -55 183,79 грн. Відповідно до виписки по картці для виплат № НОМЕР_5 ОСОБА_3 було отримано 75 000,00 грн. кредиту готівкою від відповідача та знято з карти 40 010,00 грн. за 22.08.24. Тобто це не особисті кошти позивачки та їй не належать, а є коштами Банку. Відтак, позивач захистила свої цивільні права відповідно до вироку суду. Виходячи зі змісту вироку конфіденційну інформацію, а саме «попереднього отримання доступу» та «шляхом вільного доступу» сину відповідачки вдалось здійснити вхід у обліковий запис позивачки та укласти оспорювані договори. Тобто син позивачки знав та володів інформацією, якою володіла лише позивачка, для доступу до її акаунту у «Приват24». Крім цього, позивач повинна довести коли саме вона звернулася в банк про крадіжку/втрату його мобільного телефону з фінансовим номером. Відповідно до програмних комплексів банку позивач повідомила банк про те, що вона не може зайти в акаунт Приват24 2024-08-22 20:37:18 год. проте у вироку вказано час користування телефоном позивачки, а саме: з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 до 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024 р. Тобто після того, як син позивачки вкрав її мобільний телефон (23:54 год. 20.08.24) з фінансовим номером та встановленим додатком до Приват24, позивач звернулась у банку не відразу, а через дві доби (09:40:00 год. 22.08.2024) у відділення. Отже, позивачка не вжила жодних заходів для збереження коштів банку у відкритих на її ім`я рахунках, відтак до часу повідомлення банку про несанкціоновані транзакції по рахунку клієнтки, цивільно-правову відповідальність покладено на неї. Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, а посилання на рішення Верховного Суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони стосуються справ за дії норм законодавства, що втратило чинність. Посилання позивача на вирок суду як на підставу недійсності договорів є недостатнім у справі. Крім цього, представник відповідача зазначає, що розмір витрат визначених позивачем є надмірним, розмір таких витрат повинен бути співмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг і відповідати критерію реальності таких витрат. Посилаючись на викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , а у разі задоволення - зменшити розмір заявлених витрат на правничу допомогу.

ІІІ. Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу
Ухвалою судді від 17.11.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 15.12.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 
03.02.2026 ухвалою суду відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Протокольною ухвалою суду від 11.02.2026 закрито підготовче провадження у справі.
В судовому засіданні позивач та її представник заявлений позов підтримали та просили задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.
Представник відповідача заявлений позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні з мотивів наведених у відзиві.

ІV. Фактичні обставини справи
Позивач ОСОБА_2 є клієнтом банку, де має відкритий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.11).
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025 встановлено, що ОСОБА_3 в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківських картках потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 та НОМЕР_14, використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2 imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «Приват24», з прив`язкою до банківських карток НОМЕР_13 та НОМЕР_14, після чого здійснив грошовий переказ на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «А-Банк», банківську картку ОСОБА_4 , № НОМЕР_4 АТ «А-Банк» та інтернет ресурс «portmone», на загальну суму 42 616,20 грн., а також він в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківській картці потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 , використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», з прив`язкою до банківської картки № НОМЕР_5 здійснив обготівкування в банкоматі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 40 558,00 грн., 
Також він, в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_2 , чим порушив недоторканість приватного життя.
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_5 з кредитним лімітом на суму 75 000,00 грн., чим порушив недоторканість приватного життя (а.с. 56-59).
Відтак, ОСОБА_3 незаконно, від свого імені скористався обліковим записом в системі «Приват24» позивача та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024.
Також, вказаним вище вироком стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 82 000,00 грн. матеріальної шкоди та 5 000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 56-59).

V. Мотиви суду та застосоване законодавство
Щодо позовних вимог про визнати недійним кредитного договору № 24082200019108 від 22.08.2024 та кредитної угоди № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024, відновлення платіжного балансу, який існував на момент їх укладення, припинення здійснювати будь-які нарахування та списати у повному обсязі заборгованість всіх видів, нараховану після 21.08.2024 і 22.08.2024 відповідно, суд зазначає таке.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025 встановлено, що ОСОБА_3 діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_11, imei2: НОМЕР_12, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис ОСОБА_2 в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24» та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024.
Ч.6 ст.82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відтак, вироком суду встановлено, що ОСОБА_3 уклав угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У разі ж якщо стороною договір фактично не підписано, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 кредитний договір від 22.08.2024 та угоду від 21.08.2024 не підписувала, істотні умови вона не погоджувала, а відтак суд дійшов висновку про відсутність в останньої волевиявлення на їх укладення.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2-3 статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Враховуючи наведене, а також дослідивши докази досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне встановити, що кредитний договір від 22.08.2024 та угоду від 21.08.2024 є неукладеним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15.
Таким чином, оскільки кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 та угода № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 ОСОБА_2 не підписувалися та не укладалися, тобто є неукладеним, у зв`язку з чим вимога про визнання їх недійсними, як і похідна вимога про зобов`язання відповідача відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення таких договорів є неефективним способом захисту порушеного права.
Суд зауважує, що неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Крім цього, позовні вимоги в частині списання в повному обсязі заборгованості всіх видів, яка нарахована за кредитним договором від 22.08.2024 № 24082200019108 після 22.08.2024 та за угода від 21.08.2024 № SAMDNWFC000107667546 є по суті запереченням (відзивом) на позов банку про стягнення. Оскільки АТ КБ «Приватбанк» у цій справі не звертався із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, тому пред`явлення такої вимоги не забезпечує захисту порушеного права позивача, і це є самостійною підставою для відмови в позові. Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою у справі № 320/8618/15-ц (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019).
Щодо зобов`язання відповідача припинити здійснювати нарахування, то у постанові від 10.10.2019 в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства».
Таким чином, з урахуванням наведеного, позовна вимога про зобов`язання банку припинити здійснювати нарахування за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 та угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права.
Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_2 особисто повідомила інформацію щодо своїх паролів сину ОСОБА_3 та не відразу повідомили Банк про стороннє втручання в її обліковий запис, оскільки таке не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи та спростоване вироком суду.

Щодо позовних вимог про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 в розмірі 42 151,72 грн. та по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 в розмірі 45 840,00 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України, суд враховує наступне.
Згідно виписок за договорами б/н за період з 21.08.2024 по 11.12.2025 та з урахуванням висновку службової перевірки щодо встановлення обставин зняття коштів за 19-22.08.2024 з карткових рахунків клієнтки ОСОБА_2 , судом встановлено, що ОСОБА_3 21.08.2024 о 13 год. 43 хв. в «Приват24» відкрив картку № НОМЕР_2 реф. дог. № НОМЕР_7 на якій встановив кредитний ліміт в сумі 32 000,00 грн. 21.08.2024 в період часту з 13 год. 46 хв. по 18 год. 23 хв. ним здійснено переведення грошових коштів на картки іншого банку в загальному розмірі 31 060,00 грн. (а.с. 118-119, а.с.229-234).
21.08.2024 о 13 год. 29 хв. ОСОБА_3 в «Приват24» відкрив картку № 5168752092140543 реф. дог. № НОМЕР_8 на яку 22.08.2024 о 04 год. 13 хв. зараховано грошові кошти в розмірі 75 000,00 грн. з описом кредит готівкою. В подальшому 22.08.2024 о 04 год. 47 хв. через «Приват24» здійснено поповнення мобільного телефону НОМЕР_9 на суму 554,00 та 22.08.2024 з 05 год. 44 хв. по 09 год. 09 хв. здійснено зняття готівки в загальній сумі 40 010,00 грн. Всього, ОСОБА_3 було знято грошових коштів в сумі 40 564,00 грн. (а.с.120-122, а.с.229-234).
З наведеного, випливає, що загальний розмір грошових коштів, якими заволодів ОСОБА_3 становить 71 624,00 грн. (без відсотків та комісії). Суд зауважує, що вказані грошові кошти є кредитними, а не особистими коштами позивача.
Розмір матеріальної шкоди, який стягнутий з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025 становить 82 000,00 грн., що покриває суму завданих позивачу матеріальних збитків, які остання понесла.
Таким чином, ОСОБА_2 захистила свої порушені права шляхом пред`явлення цивільного позову до ОСОБА_3 в межах кримінального провадження, тим самим визначивши його відповідальною особою за неакцептовані платіжні операції за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 та по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024, а тому саме на нього покладено обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди.
Суд бере до уваги, що відповідно до принципу правової визначеності та недопущення подвійного відшкодування шкоди, позивач не може повторно вимагати компенсацію тих самих збитків з іншої особи, якщо такі збитки вже відшкодовані або підлягають відшкодуванню на підставі судового рішення.
Крім того, суд враховує, що позивач, звернувшись із цивільним позовом у межах кримінального провадження, самостійно визначила належного відповідача та спосіб захисту свого порушеного права, що відповідає вимогам статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.
Відтак, суд дійшов висновку, що в частині цих позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» сплатити ОСОБА_2 пеню за здійсненими неакцептованими операціями в розмірі 31 648,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 12 823,82 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 або сплати зазначених коштів в будь-який спосіб, не заборонений чинним законодавством України, суд виходить з наступного.
Відповідно до виписки за договорами б/н за період з 21.08.2024 по 11.12.2025 погашення поточного платежу відбувається з картки 51**43, а списання відсотків за користування кредитного ліміту шляхом списання цих коштів з цих самих кредитних коштів.
З виписки за договорами б/н за період з 22.08.2024 по 11.12.2025 вбачається, що списання відсотків за користування кредитом відбувається шляхом списання цих коштів з цих самих кредитних коштів.
Наведене дає підстави для висновку, що погашення пені відбувається шляхом списання кредитних коштів, а не за рахунок власних коштів позивача ОСОБА_2 , що робить неможливим їх сплату банком на користь позивача.
Крім того, суд зазначає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню також з огляду на їх правову природу.
Інфляційні втрати за своєю правовою природою є способом компенсації знецінення грошових коштів кредитора внаслідок інфляційних процесів, тобто втрати їх купівельної спроможності.
Водночас така компенсація можлива лише щодо грошових коштів, які належали особі на праві власності та були неправомірно утримані боржником.
Кредитні кошти, отримані позичальником на підставі кредитного договору, не є його власністю, а надаються у тимчасове користування з обов`язком повернення, у зв`язку з чим їх знецінення не може розглядатися як інфляційні втрати позичальника.
За таких обставин позивач не зазнала знецінення власних грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, оскільки спірні суми підлягають поверненню банку незалежно від рівня інфляції, а отже відсутні підстави для застосування механізму компенсації інфляційних втрат.
Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача про те, що банком було списано власні кошти ОСОБА_2 на погашення пені, що підтвердило виникнення у неї права на нарахування індексації, оскільки доказів на підтвердження наведеного суду не надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відтак, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України позивач не довела належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

VI.Судові витрати
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то такі витрати слід віднести на рахунок держави.
Крім цього, витрати заявлені стороною позивача на відшкодування правничої допомоги до задоволення не підлягають у зв`язку з відмовою від позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, ч.6 ст.82, ст.ст. 89, 258-259, 263-265, 268, 354-355, ст.ст. 14, 16, 203, 204, 638, 1046, 1055 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3  про захист прав споживачів - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_10 );
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (адреса: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 4360570);
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , який тимчасово перебуває в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» за адресою: вул. Нестора Бурчака, 3, м. Луцьк).

Повне рішення складено та підписано 11 травня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області          О.М. Гринь