КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/1532/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9977/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Проць Т.В., у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, -

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах ОСОБА_2 , в якому просив визначити частку боржника - ОСОБА_1 у майні, а саме: садовому будинку, загальною площею 544,2 кв.м., що знаходиться на земельних ділянках з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 та кадастровим номером 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 ; у земельній ділянці з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027, цільове призначення: для ведення садівництва, площею 0,123 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, якими ОСОБА_1 володіє спільно з ОСОБА_3 , що належить їм на праві спільної сумісної власності (а.с. 1-14).
13.03.2026 року від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на частину у садовому будинку, загальною площею 544,2 кв.м, що знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами 3223155400:05:112:0027 та 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 (СТ «Ватра») та частину у земельній ділянці з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 для ведення садівництва площею 0,123 га, які на праві власності належать ОСОБА_3 (а.с. 113-118).
На обґрунтування заяви зазначав, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. перебуває виконавче провадження № 76692842 з примусового виконання виконавчого листа № 755/16210/23, виданого 26.11.2024 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 16.04.2021 року у розмірі 22 600,00 Євро та судовий збір у розмірі 8 651,42 грн.
В межах виконавчого провадження 76692842 приватним виконавцем встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 з 08.07.1989 року відповідно до актового запису про шлюб № 3104.
В подальшому, приватним виконавцем перевірено та встановлено, що за ОСОБА_3 у період шлюбу з 08.07.1989 року з ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності зареєстровано: садовий будинок, загальної площею 544,2 кв.м., що знаходиться на земельних ділянках з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 та кадастровим номером 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027, цільове призначення: для ведення садівництва, площею 0,123 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка.
Отже, підстави вважати, що частка у вказаному нерухомому майні належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 .
Оскільки наразі 100 % вказаного нерухомого майна належить ОСОБА_3 існує реальна загроза відчуження вищезазначеного майна третім особам.
Вказував, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (а.с. 113-118).
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2026 року заяву приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. про забезпечення позову - задоволено.
Накладено арешт на частину у садовому будинку загальною площею 544,2 кв.м., що знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами 3223155400:05:112:0027 та 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 (СТ «Ватра»).
Накладено арешт на частину у земельній ділянці з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 для ведення садівництва площею 0,123 га, що знаходиться в Обухівському районі Київської області (а.с. 139-141).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 27 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 149-153).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.
Висновки суду першої інстанції зводяться до тверджень, що майно може бути відчужене, водночас, відсутні докази вчинення відповідачами дій, спрямованих на відчуження майна, не наведено жодних обставин, які б свідчили про підготовку до такого відчуження.
Суд першої інстанції не встанови вартість майна, на яке накладено арешт, не співвідносив її з розміром вимог, що підлягають стягненню у виконавчому провадженні, не з`ясував, чи є обраний захід забезпечення позову взагалі необхідний та достатній.
Фактично суд обмежив право власності без будь-якої оцінки пропорційності такого обмеження, що суперечить усталеним підходам Верховного Суду щодо необхідності забезпечення балансу інтересів сторін.
Суд першої інстанції наклав арешт на частину майна, ігноруючи те, що така частка не встановлена судом, тобто, накладення арешту фактично ґрунтується на припущенні щодо належності майна боржнику, що є передчасним та виходить за межі завдань забезпечення позову.
Крім того, посилався на те, що ОСОБА_1 має корпоративні права в ТОВ «СП «САНКРО», має грошові доходи у вигляді пенсії, яка після підвищення з 01.03.2026 року 11 015,27 грн.
ОСОБА_1 має права грошової вимоги за виконавчим провадженням, де він є стягувачем (ВП № 76285186). Загальна сума на користь ОСОБА_1 складає 2 204 533,19 грн., що більше, аніж заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 (а.с. 149-153).
09 червня 2026 року, тобто у строк визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. подав відзив в якому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (а.с. 180, 186-196).

У судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Повідомлення ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Апелянт ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були сповіщені на останню відому суду адресу, телефонограмою та повідомленням 01 червня 2026 року представника апелянта - адвоката Предчук Т.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази. 25 червня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Предчук Т.В. подала клопотання з прохання розглянути справу за відсутності апелянта та його представника (а.с. 183-185, 198-202). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон АліментаріяСандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 1ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. 
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі існує спір щодо визначення частки боржника у нерухомому майні з метою належного виконання виконавчого листа № 755/16210/23, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 16.04.2021 року у розмірі 22 600,00 Євро та судового збору у розмірі 8 651,42 грн.
Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом просив про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, зокрема, садовому будинку, загальною площею 544,2 кв.м., що знаходиться на земельних ділянках з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 та кадастровим номером 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 , та у земельній ділянці з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027, цільове призначення: для ведення садівництва, площею 0,123 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка, якими ОСОБА_1 володіє спільно з ОСОБА_3 , що належить їм на праві спільної сумісної власності.
З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, вбачається, що 08.07.1989 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України здійснено актовий запис № 3104 (а.с. 96).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 під час шлюбу було набуто право власності на садовий будинок, загальною площею 544,2 кв.м., що знаходиться на земельних ділянках з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027 та кадастровим номером 3223155400:05:001:0076 за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:05:112:0027, цільове призначення: для ведення садівництва, площею 0,123 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., м. Українка (а.с. 84-86).
Відтак, враховуючи, що предметом спору є вказане нерухоме майно, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обраний позивачем захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку нерухомого майна відповідатиме меті забезпечення позову та є співмірним із розміром заявлених позовних вимог.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вжиття заходів забезпечення позову не завдасть настільки істотних наслідків для усіх зацікавлених осіб, ніж якщо такі заходи вжиті не будуть. Головну передумову для вжиття заходів забезпечення позову - забезпечення виконання рішення суду, слід в даному випадку розуміти так, що незастосування таких заходів може позбавити сенсу звернення до суду з позовом, навіть за умови його задоволення, та матиме своїми наслідками остаточне порушення права позивача, в той час як застосування вказаних заходів забезпечення позову може запобігти порушенню прав всіх зацікавлених осіб.
Як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 має корпоративні права в ТОВ «СП «САНКРО», має грошові доходи у вигляді пенсії, яка після підвищення з 01.03.2026 року 11 015,27 грн. Крім того, ОСОБА_1 має права грошової вимоги за виконавчим провадженням, де він є стягувачем (ВП № 76285186). Загальна сума на користь ОСОБА_1 складає 2 204 533,19 грн., що більше, аніж заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 .
Однак, такі доводи апеляційної скарги колегія суддів визнала передчасними, оскільки такі обставини можуть бути оцінені судом під час розгляду даної справи по суті спору.
Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, що заявник не зазначив жодних аргументів та доказів на підтвердження того, що відповідачі здійснюють дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна. 
Колегія суддів звертає увагу, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому відхиляються як необґрунтовані.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 25 червня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов