ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/7598/24
Головуючий у першій інстанції – Демченко Л. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1060/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Любчика О.В.,
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей – дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову і до повноліття дитини.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 27 листопада 2004 року по 04 грудня 2019 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 – дочка ОСОБА_6 . Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Зважаючи на те, що колишній чоловік є працездатним, отримує дохід та не має інших утриманців, вважає, що він спроможний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі.
Заочним рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 грудня 2024 року і до досягнення повноліття старшою дитиною. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Бобровицького районного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду таким, що не відповідає загальним нормам матеріального права щодо визначення розміру частки аліментів, які мають бути стягнуті на утримання двох дітей, просить скасувати його та прийняти нове, яким стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки доходу щомісячно.
Скаржник зазначає, що нормами СК України встановлений обов`язок матері та батька утримувати дитину та його виконання. Статтями 181 та 183 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину та визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Зокрема ч. 5 ст. 183 СК України встановлені загальні розміри часток аліментів, які присуджуються до стягнення судом, зокрема на двох дітей присуджується до стягнення 1/3 частка від усіх видів доходів. Верховний Суд в усталеній судовій практиці підтверджує, що відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України за наявності двох дітей суд має встановлювати аліменти у розмірі 1/3 частки від доходу платника. Цей розмір є базовим, але може бути змінений судом залежно від стану здоров`я, матеріального становища та інших обставин.
Указує, що будь-яких вагомих чи виняткових причин для відступу від присудження загально унормованої частки у розмірі 1/3 частки у цій справі немає, отже суд першої інстанції неправомірно збільшив встановлений законом загальний розмір аліментів на двох неповнолітніх дітей з 1/3 до 1/2 частки доходу. 
У наданому відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін. 
Позивачка не погоджується із наведеними ОСОБА_2 підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, зважаючи на те, що обов`язок доведення поважності причин пропуску строку покладається саме на особу, яка звертається з відповідним клопотанням. Відповідач, обґрунтовуючи клопотання, посилається на обставини, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції при розгляді його заяви про перегляд заочного рішення суду, яку ухвалою Бобровицького районного суду від 13 листопада 2025 року залишено без задоволення. Вважає, що скаржник не погоджується з оцінкою обставин, що вже здійснена судом, не наводячи нових істотних доказів чи юридично значимих фактів, які б не були відомі суду раніше або не могли бути подані під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення. Така процесуальна поведінка свідчить про намагання використати механізм апеляційного оскарження не як засіб перевірки законності рішення, а як інструмент повторного розгляду вже оцінених судом обставин.
ОСОБА_1 вважає, що перебування ОСОБА_2 у відпустці з 12 по 28 лютого 2026 року свідчить про наявність у нього реальної можливості належним чином реалізувати процесуальні права, у тому числі звернутися до суду апеляційної інстанції. Саме по собі проходження військової служби, хоча і є важливою та поважною причиною, не може автоматично визнаватися безумовною підставою для поновлення процесуальних строків у кожному випадку. Відповідачем не доведено, що після 13 лютого 2026 року (дня, коли стало відомо про результат розгляду заяви про перегляд заочного рішення) існували об`єктивні та непереборні перешкоди для подання апеляційної скарги. Доводи відповідача щодо втрати мобільного телефону та неможливості доступу до застосунку «Дія» не свідчать про повну відсутність можливості отримання інформації про стан судового провадження, оскільки законодавством передбачено інші способи комунікації з судом, зокрема через представника або безпосереднє звернення до суду.
Розмір частки заробітку (доходу), яка підлягає стягненню як аліменти на дітей, визначається судом з урахуванням конкретних обставин справи, при цьому законодавчо визначені частки у розмірі 1/4, 1/3 та 1/2 мають характер орієнтовних, а не імперативно фіксованих величин, які підлягають автоматичному застосуванню у кожному випадку без урахування індивідуальних факторів. Районний суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяв у межах наданих йому дискреційних повноважень щодо визначення розміру аліментів та виходив із необхідності забезпечення належного рівня матеріального утримання двох неповнолітніх дітей відповідача. ОСОБА_2 не заперечує самого обов`язку утримувати дочок, однак намагається звести спір виключно до формального арифметичного підходу, ігноруючи те, що визначення аліментів у частці 1/3 не є абсолютною гарантією справедливого та достатнього забезпечення потреб дітей. Доводи скаржника не містять аналізу фактичних обставин справи, зокрема реальних потреб дітей; рівня їхнього матеріального забезпечення; витрат на навчання, розвиток, побутові та медичні потреби; фактичного майнового стану сторін.
Вважає твердження скаржника про обов`язковість визначення саме 1/3 частки всіх видів його доходу юридично необґрунтованими та такими, що не відповідають змісту норм сімейного законодавства України. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів того, що визначений судом розмір аліментів є для нього непосильним або таким, що порушує баланс між інтересами дітей та можливостями батька, який має стабільний та достатній рівень доходу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити, а рішення суду – змінити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у частині визначеного до стягнення з відповідача розміру аліментів таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на приписи ст. 182, 183 СК України, виходив з того, що відповідач покладений на нього законодавством обов`язок щодо утримання дітей не виконує та матеріальної допомоги їм не надає, у зв`язку з чим виснував про необхідність стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частки з його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення старшою дитиною повноліття. 
Колегія суддів з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у заявленому позивачкою розмірі не може погодитися, зважаючи на таке.
У справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 27 листопада 2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 6).
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей – дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4 зворот, 5 зворот).
17 листопада 2023 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4). Після реєстрації шлюбу позивачка взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_8 ».
Позивачка разом з дочками з 16 вересня 2020 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчено витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 9, 9 зворот, 10).
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 24 січня 2024 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Національній гвардії України (а.с. 130-131).
Згідно з довідкою командира в/ч НОМЕР_2 від 09 липня 2025 року та копією військового квитка серії НОМЕР_3 старший солдат ОСОБА_2 з 06 грудня 2024 року перебуває на військовій службі по мобілізації у в/ч НОМЕР_2 (а.с. 107 зворот, 55).
Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_2 від 11 лютого 2026 року старший солдат ОСОБА_2 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України у періоди: з 31 січня по 10 лютого 2025 року, з 10 лютого по 26 червня 2025 року, з 11 липня по 21 липня 2025 року, з 21 липня по 10 жовтня 2025 року, з 28 жовтня по 29 листопада 2025 року, з 12 грудня 2025 року по 11 лютого 2026 року (а.с. 108).
Довідкою про доходи від 10 жовтня 2025 року засвідчено, що у період з січня по вересень 2025 року військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 нараховано 876 646, 55 грн сукупного доходу (а.с. 129 зворот). 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. 
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У частині 1 ст. 182 СК України наведено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Приписами ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення у повному обсязі вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
За наявними у справі письмовими доказами позивачка перебуває на військовій службі у Національній гвардії України. Відповідач з 06 грудня 2024 року і дотепер перебуває на військовій службі в ЗСУ по мобілізації та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України. ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, у якому зазначала про наявність законних, на її переконання, підстав для стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частки усіх доходів відповідача щомісячно. Обґрунтовуючи саме такий розмір аліментів, позивачка зазначила, що ОСОБА_2 є працездатним, отримує дохід та не має інших утриманців.
Заочне рішення Бобровицького районного суду від 25 березня 2025 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, перебуває на примусовому виконанні в органах виконавчої служби, що не заперечується сторонами. 
Як у заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 47-48), так і в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не заперечував обов`язку щодо матеріального утримання дітей, проте вважав правильним та необхідним визначити до стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини доходу його щомісячно.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Чинним процесуальним законодавством передбачено два способи стягнути аліменти – у порядку наказового провадження та у порядку позовного провадження. Наказове провадження є спрощеним і передбачає прискорену процедуру видання судового наказу у 5-денний термін без виклику учасників у судове засідання. Судовий наказ на аліменти є виконавчим документом і підлягає примусовому виконанню без видання на нього виконавчого листа.
Судовий наказ може бути видано, у тому числі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України). 
За приписами сімейного законодавства частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 1 , 2 ст. 183 ЦПК України).
Відповідно до закону утримувати матеріально неповнолітніх дітей зобов`язані обоє з батьків, тобто обов`язок батьків щодо утримання дитини має бути рівним, а не покладеним лише на платника аліментів. ОСОБА_1 , стверджуючи про наявність підстав для стягнення аліментів у заявленому нею розмірі під час розгляду цієї справи ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду інформації щодо свого матеріального стану не надала.
Водночас з відкритих джерел, зокрема з відповіді № 2920511 з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, сформованої 23 червня 2026 року на запит Чернігівського апеляційного суду, встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовицею ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_4 ) та отримує заробітну плату (а.с. 149-153). Згідно з наявними у відповіді відомостями позивачці за 2024 рік нараховано 391 962,18 грн, а за 2025 рік – 393 666,65 грн, тобто її дохід є майже втричі меншим за дохід відповідача, половина з якого, за твердженням позивачки, має спрямовуватись на утримання дітей. Отже, майнова участь самої ОСОБА_1 в утриманні доньок у такому разі очевидно буде меншою, ніж аліментні зобов`язання відповідача.
ОСОБА_1 , стверджуючи про можливість ОСОБА_2 сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, не надала інформації натепер щодо своєї фінансової участі в утриманні дітей та аліментних надходжень, як її складової, яка б дозволила зробити висновок про рівність або нерівність матеріальної участі обох батьків в утриманні доньок. 
Розвиток дитини має забезпечуватись не лише за рахунок аліментних платежів, а і за рахунок доходів іншого з батьків. Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що у разі задоволення апеляційної скарги та зменшення розміру аліментів до 1/3 частини всіх видів доходу відповідача, отримана сума коштів не забезпечить рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку її доньок. У разі понесення додаткових витрат на дітей ОСОБА_1 може звернутися до суду з відповідним позовом згідно зі ст. 185 СК України.
Суд першої інстанції, задовольняючи повністю позов, лише формально указав, що ОСОБА_2 не виконує покладений на нього обов`язок щодо матеріального утримання дітей, проте жодним чином не обґрунтував розмір необхідних до стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частки від всіх видів його заробітку щомісячно, не навів мотивів, виходячи з яких можна було б виснувати, що визначений законом базовий розмір аліментів (1/3 частка всіх видів доходу) не забезпечить якнайкращі інтереси дітей з огляду на стан їх здоров`я, середовище мешкання та інші обставини тощо.
Апеляційний суд відхиляє доводи позивачки про те, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому дискреційних повноважень щодо визначення розміру аліментів та виходив із необхідності забезпечення належного рівня матеріального утримання двох неповнолітніх дітей відповідача. Судове рішення має містити, у тому числі, мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, проте у рішенні, яке оскаржується, таких мотивів не викладено. Зокрема не зазначено, чому, ураховуючи стабільний та достатньо високий дохід скаржника, він має відраховувати саме половину всіх видів його доходу для забезпечення належного рівеня матеріального утримання його неповнолітніх дітей.
Апеляційний суд при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, враховує рівність обов`язку батьків щодо утримання спільних неповнолітніх дітей, матеріальне становище сторін, які працевлаштовані, отримують стабільний дохід та розмір цього доходу, відсутність відомостей про особливі обставини в житті та здоров`ї дітей, які б потребували підвищеного рівня утримання, та вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів на утримання дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини сукупного доходу відповідача забезпечить належний рівень їх утримання.
Сам по собі достатній матеріальний рівень особи, з якої стягуються аліменти, не є підставою для автоматичного задоволення позову та стягнення коштів саме у заявленому ОСОБА_1 розмірі. 
Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить також з того, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не вважається незмінним. Сторони не позбавлені можливості звернутись з позовом про зміну розміру аліментів в бік їх збільшення або зменшення у разі, коли зміняться обставини, що враховуються судом при вирішенні цього спору, або за наявності підстав, передбачених положеннями ст. 192 СК України.
Апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи позивачки про те, що скаржник повторно посилається на ті ж самі обставини для поновлення строку на апеляційне оскарження, не наводячи нових істотних доказів чи юридично значимих фактів, і таким чином намагається використати механізм апеляційного оскарження не як засіб перевірки законності рішення, а як інструмент повторного розгляду вже оцінених судом обставин.
Звернувшись із заявою про перегляд заочного рішення Бобровицького районного суду від 25 березня 2025 року, ОСОБА_2 просив поновити строк на подачу такої заяви, обґрунтовуючи це клопотання тим, що повний текст рішення суду йому не було вручено в день проголошення, про його існування він дізнався у мобільному застосунку «Дія» у липні 2025 року, але через особливий характер служби та виконання бойових завдань був обмежений у часі та здатності надати підтверджуючи документи, які засвідчують поважність причин пропуску процесуального строку. 
Ухвалою Бобровицького районного суду від 13 жовтня 2025 року ОСОБА_2 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Бобровицького районного суду від 30 березня 2025 року, прийнято заяву до провадження та призначено судове засідання (а.с. 61-62).
Розглянувши заяву по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без задоволення, виснувавши про ухвалення судом рішення з дотриманням норм матеріального права (а.с. 93-97).
Матеріали справи не містять інформації про направлення та отримання ухвали Бобровицького районного суду від 13 листопада 2025 року відповідачу. В електронному кабінеті цю ухвалу направлено та отримано представником ОСОБА_2 , який мав повноваження на представництво відповідача в суді першої інстанції, лише 28 листопада 2025 року (а.с. 99).
Звернувшись з апеляційною скаргою особисто, ОСОБА_2 заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, мотивуючи його тим, що є діючим військовослужбовцем і у період 21 липня 2025 року по 10 жовтня 2025 року, з 28 жовтня по 29 листопада 2025 року та з 12 грудня 2025 року по 11 лютого 2026 року перебував на бойових позиціях, у зв`язку з чим про існування ухвали про залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення дізнався лише 13 лютого 2026 року. Ці доводи скаржника підтверджені належними доказами. 
Перевіривши наведені скаржником доводи та додані ним письмові докази, Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 30 березня 2026 року клопотання ОСОБА_2 задовольнив, погодившись з доводами скаржника про те, що через перебування на виконанні бойових завдань заявник був обмежений у часі щодо здійснення відповідних процесуальних дій, та поновив йому строк на апеляційне оскарження заочного рішення Бобровицького районного суду від 25 березня 2025 року. Тобто, заявлене клопотання вже вирішено апеляційним судом відповідно до вимог процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до невідповідності ухваленого рішення нормам матеріального права, які переглянуто колегією суддів під час апеляційного перегляду відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України. 
Беручи до уваги неправильність застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України доходить висновку про необхідність зменшити визначений судом першої інстанції розмір аліментів до стягнення з відповідача, у зв`язку з чим слід змінити рішення суду першої інстанції. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
За подання позову ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн не сплачувала на підставі ч. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». За подачу апеляційної скарги в паперовому вигляді відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1 816,80 грн (а.с. 119 зворот).
Згідно з. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки суд повністю задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду, зважаючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору в усіх інстанціях, відтак відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених відповідачем, зокрема компенсувати ОСОБА_2 1 816,80 грн судового збору за апеляційний розгляд справи за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2025 року – змінити, зменшивши розмір аліментів, що стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/2 до 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 31 грудня 2024 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Компенсувати ОСОБА_2 1 816,80 грн судового збору за апеляційний розгляд справи за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.В. Любчик