П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 917/1219/24
провадження № 12-10звг26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Пількова К. М.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т. О.,

представники учасників справи не з`явилися,

розглянула в судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Світлана» (далі - Товариство) про перегляд за виключними обставинами ухвал Господарського суду Полтавської області від 31.07.2024, Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) від 20.09.2024 (далі - Заява) у справі
за позовом Товариства 
до Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - Підприємство), Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») та Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради (далі - Департамент) 
про усунення перешкод у користуванні майном.

1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. 25.07.2024 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства до Підприємства, АТ «Укрзалізниця» та Департаменту про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщення площею 23,8 кв. м, розташованим за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 33 (далі - Приміщення), шляхом:
- визнання протиправним і нечинним архівного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) від 23.06.2010 щодо реєстраційного номера майна 6838133, номер запису 74 в книзі 2 (далі - Архівний запис);
- визнання протиправним і скасування рішення Підприємства щодо державної реєстрації права власності на Приміщення за 6-ю дистанцією цивільних споруд Південної залізної дороги;
- скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до Архівного запису в Реєстрі;
- визнання протиправним і скасування рішення Департаменту № 68865732 від 14.08.2023, ухваленого державним реєстратором Дмитренко Тетяною Іванівною, і зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву Товариства від 09.08.2023 № 56564237 та зареєструвати заявлені речові права власності на Приміщення.
1.2. Позов мотивовано тим, що Товариство є одноосібним власником Приміщення, однак в Реєстрі існує внесений Підприємством Архівний запис, за яким вказане майно перебуває у спільній сумісній власності позивача та одного з підрозділів АТ «Укрзалізниця», у зв`язку із чим реєстратор Департаменту відмовив Товариству в реєстрації права власності на Приміщення.
1.3. Товариство додало до позову клопотання про відстрочення сплати судового збору до закінчення розгляду цієї справи, мотивоване тим, що позивач не має можливості сплатити судовий збір, оскільки за 2020-2023 роки майже не здійснював господарську діяльність та отримав 20 000 грн доходу, який було повністю спрямовано на оплату податків та комунальних платежів; у Товариства є лише один банківський рахунок, на якому не було жодного обороту за останні три роки, що підтверджується доданими до клопотання даними фінансової звітності та виписками з банківського рахунку. 

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Ухвалою від 26.07.2024 Господарський суд Полтавської області відмовив Товариству в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору та залишив його позовну заяву без руху для усунення її недоліків шляхом надання доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.
Мотивуючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначив, що вона подана без додержання вимог, визначених статтею 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки Товариство у позові заявило дев`ять немайнових вимог, за які мало сплатити 27 252 грн судового збору, однак відповідних доказів не надало. 
Натомість позивач заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі, у задоволенні якого суд першої інстанції відмовив, оскільки вважав, що пункти 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) не поширюються на юридичних осіб незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частити першої цієї ж статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18).
На переконання місцевого господарського суду, редакція статті 8 Закону № 3674-VI передбачає право суду з урахуванням майнового стану сторони відстрочити або розстрочити, а також зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, лише за наявності викладених вище умов, а не тільки виходячи з майнового стану сторони (див. ухвали Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 917/818/21 та від 21.04.2022 у справі № 908/1917/19).
Однак наявність таких умов Товариство у своєму клопотанні не навело, а склад сторін у справі та предмет позову, на думку суду першої інстанції, не свідчить про можливість їх поширення на ці правовідносини.
2.2. Ухвалою від 31.07.2024 Господарський суд Полтавської області відмовив Товариству в продовженні строку на усунення недоліків позовної заяви та повернув її позивачу.
Мотивуючи цю ухвалу, суд першої інстанції зауважив, що 29.07.2024 від Товариства надійшла заява про усунення недоліків, в якій воно вказувало, зокрема, що заявило одну позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні Приміщенням, а спосіб усунення перешкод сформульований як дев`ять пунктів, що нерозривно пов`язані між собою та спрямовані на досягнення одного результату; Товариство подало свій позов через систему «Електронний суд», а тому при обчисленні суми судового збору слід застосувати коефіцієнт 0,8; покликаючись на ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - КАС ВС), прийняті за результатами розгляду раніше поданих касаційних скарг Товариства, воно просило зменшити розмір судового збору до 1211,20 грн з мотивів, наведених у клопотанні про відстрочення, а також продовжити строк для усунення недоліків.
Однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаних вище клопотань з тих самих мотивів, з яких він в ухвалі від 26.07.2024 про залишення позовної заяви без руху відмовив у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. 
Таким чином, суд першої інстанції виснував, що Товариство не надало доказів сплати судового збору взагалі та, відповідно, у встановлений строк не усунуло недоліки позовної заяви, а тому вона підлягає поверненню.
2.3. Ухвалою від 12.08.2024 Східний апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні клопотання Товариства про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 31.07.2024 та залишив скаргу без руху через відсутність доказів сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн; встановив позивачу 10-денний строк на усунення недоліків з дня вручення ухвали та роз`яснив наслідки невиконання відповідних вимог.
Висловлені у цій ухвалі мотиви відмови у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги схожі з відповідними мотивами суду першої інстанції. 
Так, апеляційний суд, покликаючись на ті самі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18, констатував, що предметом цієї справи не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав чи відшкодування шкоди здоров`ю, а Товариство не належить до осіб, перелічених у статті 8 Закону № 3674-VI, і визначені ним у клопотанні підстави не передбачені вказаною нормою.
2.4. Ухвалою від 21.08.2024 Східний апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні заяви Товариства про зменшення розміру сплати судового збору та продовжив йому строк на усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги, шляхом надання доказів сплати судового збору.
Апеляційний суд відхилив доводи Товариства про те, що в інших справах, зокрема у справі № 440/1822/21, було задоволено його клопотання та зменшено розмір судового збору, оскільки ГПК України не містить положень, подібних до закріплених у частині першій статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про відмінність правового регулювання та, відповідно, нетотожність випадків, за яких юридичній особі може бути відстрочено сплату судового збору в адміністративному та господарському процесах.
2.5. Ухвалою від 11.09.2024 Східний апеляційний господарський суд повернув Товариству апеляційну скаргу, оскільки встановлений та продовжений строк на усунення її недоліків добіг кінця, проте від позивача заяви про усунення недоліків чи будь-яких інших документів та заяв до апеляційного суду не надійшло.
2.6. Ухвалою від 20.09.2024 КГС ВС відмовив у відкритті провадження за касаційною скаргою Товариства на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 у цій справі.
2.7. Мотивуючи цю ухвалу, КГС ВС вказав, що правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Так, за розрахунком апеляційного суду судовий збір за подання апеляційної скарги становив 2422,40 грн, проте доказів його сплати Товариство не надало, а заявило клопотання про відстрочення сплати з посиланням на скрутний майновий стан.
Здійснивши аналіз частин першої та другої статті 8 Закону № 3674-VI, КГС ВС виснував, що суд, враховуючи майновий стан сторони, наділений правом відстрочити сплату судового збору: 1) за клопотанням фізичних осіб, тільки за наявності певних умов; або 2) якщо предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. 
КГС ВС зазначив, що норми пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону № 3674-VI не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а норми пункту 3 частини першої цієї ж статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18).
На переконання КГС ВС, оскільки предметом спору у цій справі не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав чи відшкодування шкоди здоров`ю, а положення пунктів 1, 2 частини першої статті 8 Закону № 3674-VI не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію, підстав для відстрочення сплати судового збору немає (подібна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 05.03.2021 у справі № 910/9741/20, від 06.01.2021 у справі № 927/579/19, від 31.03.2021 у справі № 903/465/20, від 26.04.2021 у справі № 5028/19/59/2012, від 22.02.2021 у справі № 910/17424/19, від 19.04.2021 у справі № 908/859/20, а також у постанові від 25.03.2021 у справі № 912/3514/20).
Отже, КГС ВС виснував, що апеляційний суд в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху від 12.08.2024 правильно застосував норми процесуального права та ухвалив рішення про відсутність підстав для задоволення клопотання Товариства про відстрочення сплати судового збору з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18.
Оскільки від Товариства не надходило заяв (клопотань) про усунення недоліків апеляційної скарги з доказами, що підтверджують сплату судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач у встановлений судом строк недоліків апеляційної скарги не усунув та ухвалою від 11.09.2024 повернув йому апеляційну скаргу на підставі частини четвертої статті 174 та частини другої статті 260 ГПК України. 
Підсумовуючи викладене, КГС ВС вказав, що доводи Товариства не спростовують правильності процесуальних дій апеляційного суду при прийнятті зазначеної ухвали та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм процесуального права, оскільки їх застосування чітко передбачене ГПК України.

3. Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини
3.1. 26.02.2026 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) прийняв остаточне рішення у справі «Могила та інші проти України» (CASE OF MOGYLA AND OTHERS v. UKRAINE»; заява № 1129/18 та 2 інші заяви, одна з яких - заява Товариства № 34853/24 від 08.11.2024; далі - Рішення), яким одноголосно вирішив об`єднати заяви, оголосив їх прийнятними та постановив, що ці заяви свідчать про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку з обмеженнями у доступі до суду, а також що було порушено Конвенцію у зв`язку з іншими скаргами, висунутими за усталеною практикою Суду (див. таблицю у додатку).
Також за змістом Рішення з урахуванням додатка держава-відповідач у визначеному порядку повинна сплатити Товариству 1 500 євро відшкодування моральної шкоди та 250 євро компенсації судових та інших витрат.
3.2. У пункті 6 Рішення ЄСПЛ зазначив, що заявники скаржилися, головним чином, на обмеження доступу до суду. Вони посилалися, прямо або по суті, на пункт 1 статті 6 Конвенції.
3.3. У пунктах 7, 8 Рішення Суд повторив, що право на доступ до суду, тобто право ініціювати у судах провадження у цивільних справах, є невід`ємним елементом, притаманним праву, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції. Однак це право на доступ не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які не забороняють або не скорочують доступ особи у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана (див. рішення у справах «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), від 21.02.1975, пункт 36, серія А № 18, «Пономаренко проти України» (Ponomarenko v. Ukraine), заява № 13156/02, пункт 36, від 14.06.2007, «Мацюк проти України» (Matsyuk v. Ukraine), заява № 1751/03, пункт 28, від 10.12.2009 та «Кузьменко проти України» (Kuzmenko v. Ukraine), заява № 49526/07, пункт 25, від 09.03.2017).
У керівних справах «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, пункти 52-67, ЄСПЛ 2001-VI), «Малахов проти Молдови» (Malahov v. Moldova), заява № 32268/02, пункти 31-36, від 07.06.2007), «Чорап проти Молдови» (Ciorap v. Moldova), заява № 12066/02, пункти 93-96, від 19.06.2007) та «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine), заява № 37878/02, пункти 51-53, від 28.02.2008) Суд вже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.
3.4. Розглянувши всі надані йому матеріали, Суд не вбачав жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності та суті цих скарг. З огляду на свою практику із цього питання ЄСПЛ вважав, що у цій справі відповідні обмеження підірвали саму суть права заявників на доступ до суду. Отже, ці скарги є прийнятними та свідчать про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (пункти 9, 10 Рішення).
3.5. У пункті 3 додатку до Рішення щодо заяви № 34853/24 від 08.11.2024, яку подало Товариство, ЄСПЛ визначив, що ключовою проблемою, яка обмежила доступ до суду, була непосильна ставка судового збору у провадженні та/або ненадання правової допомоги, та навів свою практику, а саме рішення у справах «Креуз проти Польщі» (Kreuz V. Poland), заява № 28249/95, пункти 52-67, ЄСПЛ 2001-VI; «Малахов проти Молдови» (Malahov v. Moldova), заява № 32268/02, пункти 31-36, від 07.06.2007; «Телтронік-КАТВ» проти Польщі» (Тeltronic-CATV v. Poland), заява № 48140/99, пункти 50-64, від 10.01.2006; «Нальбант та інші проти Туреччини» (Nalbant and Others v. Turkey), заява № 59914/16, пункт 32-47, від 03.05.2022.
У розділі «Факти та відповідна інформація» цього ж пункту додатка ЄСПЛ вказав, що ухвалою від 26.07.2024 у господарському провадженні щодо реєстрації права власності Господарський суд Полтавської області відмовив у задоволенні клопотання Товариства про звільнення або відстрочення сплати судового збору у розмірі 27 252 грн (приблизно 650 євро) у зв`язку з, як стверджувалося, відсутністю у нього коштів (доходу чи активів), на підтвердження чого підприємство надало копії своїх фінансових звітностей та банківських виписок. 
Суд обґрунтував це тим, що згідно зі статтею 8 Закону № 3674-VI лише фізичні, а не юридичні особи могли бути звільнені від обов`язку сплати судового збору. 
31.07.2024 суд повернув позовну заяву у зв`язку з несплатою судового збору. 
Ухвалою від 12.08.2024 Східний апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні клопотання Товариства про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 422 грн (приблизно 60 євро) з тим самим обґрунтуванням. 
11.09.2024 апеляційний суд повернув апеляційну скаргу Товариства на ухвалу від 26.07.2024 у зв`язку з несплатою судового збору за подання апеляційної скарги. 
20.09.2024 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження, по суті, підтримавши обґрунтування апеляційного суду.

4. Короткий зміст вимог заяви про перегляд за виключними обставинами
4.1. 23.03.2026 через систему «Електронний суд» від Товариства до Великої Палати Верховного Суду надійшла Заява, в якій воно просило, зокрема, скасувати ухвали Господарського суду Полтавської області від 31.07.2024, Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 і КГС ВС від 20.09.2024 та направити цю справу до Господарського суду Полтавської області для продовження розгляду.

5. Доводи заяви про перегляд за виключними обставинами
5.1. Підставою для перегляду перелічених вище судових рішень у цій справі за виключними обставинами Товариство вказує Рішення, яким встановлено порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції, що стало остаточним 26.02.2026.
Товариство зауважує, що ЄСПЛ в його практиці, на яку міститься посилання у Рішенні, зазначив, що вимога сплати судового збору та/або відмова у звільненні від його сплати може становити непропорційне обмеження в праві на доступ до суду якщо особа не має коштів на його сплату. ЄСПЛ вже неодноразово розглядав справи щодо доступу до суду через негнучкі правила сплати судового збору, зокрема і юридичними особами («Nalbant and Others v.Turkey», «Kom, Spolocnost S Rucenim Obmedzenym v. Slovakia»).
5.2. Товариство стверджує, що зверталось з тотожним позовом до адміністративного суду. Втім Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 08.01.2024 у справі № 440/2/24 відмовив у відкритті провадження, оскільки вважав, що справа підсудна господарському суду.
Цю ухвалу Товариство оскаржило і Другий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05.03.2024 задовольнив його клопотання про відстрочення сплати судового збору, обґрунтоване відсутністю коштів на його сплату. 
Постановою від 26.03.2024 апеляційний адміністративний суд відхилив апеляційну скаргу, у зв`язку із чим Товариство подало касаційну скаргу, до якої було додано клопотання про звільнення від сплати судового збору, мотивоване відсутністю коштів на його сплату. 
КАС ВС ухвалою від 09.05.2024 відмовив у задоволенні вказаного вище клопотання, але ухвалою від 23.05.2024 задовольнив клопотання Товариства про зменшення на 50 % суми судового збору.
23.07.2024 КАС ВС ухвалив постанову, якою відмовив у задоволенні касаційної скарги Товариства, оскільки позов має розглядатися господарським судом.
Після цього Товариство звернулось з позовом у цій господарській справі.
Товариство неодноразово наводило апеляційному господарському суду аргумент про те, що адміністративні суди задовольняли його клопотання про відстрочення / зменшення суми судового збору, які були мотивовані відсутністю коштів на його сплату. Східний апеляційний господарський суд відхилив цей аргумент та вказав, що законодавство, яким керуються господарські суди, відрізняється від того, яким керуються адміністративні суди. Господарські суди, на відміну від адміністративних, в принципі, не мають права за будь-яких обставин відстрочувати сплату судового збору юридичним особам, навіть якщо вони посилаються на незадовільний майновий стан. КГС ВС загалом підтвердив цю позицію та визнав касаційну скаргу Товариства очевидно безперспективною.
У цій справі, на думку Товариства, слід врахувати, що адміністративні суди під час розгляду справи № 440/2/24 неодноразово задовольняли його клопотання про відстрочення сплати та зменшення суми судового збору, які були мотивовані відсутністю коштів. Відтак суди підтвердили, що Товариство належним чином довело відсутність коштів на сплату судового збору.
Натомість господарські суди взагалі не оцінювали майновий стан Товариства, адже виходили з того, що правила розгляду відповідних позовів не передбачають за будь-яких умов відстрочення сплати судового збору чи зменшення його суми юридичним особам.
Таким чином, адміністративні суди визнали наявність у Товариства перешкод у доступі до суду через відсутність коштів на сплату судового збору та застосовували правила його сплати гнучко, щоб це право було реалізовано. Натомість господарські суди, посилаючись на законодавчі обмеження, взагалі не оцінювали майновий стан Товариства і позбавили його права на доступ до суду. Тому в цій господарській справі було встановлено порушення статті 6 Конвенції.
5.3. Належним способом відновлення порушених прав Товариство вважає скасування усіх судових рішень у цій справі щодо повернення позову, апеляційної і касаційної скарг та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

6. Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
6.1. Відзиви на Заяву від учасників справи не надходили.

7. Розгляд заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами
7.1. Ухвалою від 02.04.2026 суддя Великої Палати Верховного Суду відкрив провадження за виключними обставинами у цій справі та призначив Заяву до розгляду на 06.05.2026; витребував з Господарського суду Полтавської області матеріали справи, а із Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - копію Рішення з його автентичним перекладом українською мовою.
7.2. 10.04.2026 від Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини надійшла копія Рішення з його автентичним перекладом українською мовою.
7.3. 14.04.2026 з Господарського суду Полтавської області надійшли матеріали цієї справи.
7.4. 06.05.2026 розгляд справи не відбувся, а тому ухвалою від 11.05.2026 Велика Палата Верховного Суду повідомила учасників справи про те, що судове засідання з розгляду Заяви відбудеться 17.06.2026.

8. Позиція Великої Палати Верховного Суду
8.1. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 320 ГПК України у чинній редакції підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
8.2. Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
8.3. Стаття 46 Конвенції передбачає обов`язок держав-учасниць виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-яких справах, в яких вони є сторонами.
8.4. Відповідно до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
8.5. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).
8.6. Перегляд судових рішень у зв`язку з ухваленням ЄСПЛ рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, є одним з механізмів забезпечення дієвості принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.
8.7. Звертаючись із заявою про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням ЄСПЛ рішення, в якому встановлено порушення Конвенції, особа, на користь якої ухвалено таке рішення, домагається, насамперед, усунення наслідків порушення її прав, гарантованих Конвенцією.
8.8. Рішення ЄСПЛ мають виконуватись як шляхом вжиття заходів індивідуального, так і загального характеру. За положеннями статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV) виконанням рішення є: а) виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
8.9. Відповідно до статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються такі додаткові заходи індивідуального характеру: відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); інші заходи, передбачені у рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.
8.10. У Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам від 19.01.2000 № R(2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» [далі - Рекомендація № R(2000)2] Комітет міністрів згідно з умовами статті 15 (b) Статуту Ради Європи звернувся до Договірних Сторін з рекомендацією забезпечити на національному рівні адекватні можливості досягнення, наскільки це можливо, restitutio in integrum, пам`ятаючи, що за певних обставин зобов`язання за Конвенцією включають вжиття інших заходів, окрім справедливої сатисфакції, яку присуджує ЄСПЛ згідно зі статтею 41 Конвенції, та/або загальних заходів, якими потерпілій стороні забезпечується, наскільки це можливо, відновлення попереднього правового становища, яке ця сторона мала до порушення Конвенції.
8.11. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне розглянути Заяву з урахуванням викладених у Рішенні висновків ЄСПЛ про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через непосильну ставку судового збору у провадженні, що підірвало саму суть права Товариства на доступ до суду.
8.12. ЄСЛП дійшов такого висновку, покликаючись на свою практику, зокрема, рішення у справах «Креуз проти Польщі» (Kreuz V. Poland), заява № 28249/95, пункти 52-67, ЄСПЛ 2001-VI; «Малахов проти Молдови» (Malahov v. Moldova), заява № 32268/02, пункти 31-36, від 07.06.2007; «Телтронік-КАТВ» проти Польщі» (Тeltronic-CATV v. Poland), заява № 48140/99, пункти 50-64, від 10.01.2006; «Нальбант та інші проти Туреччини» (Nalbant and Others v. Turkey), заява № 59914/16, пункт 32-47, від 03.05.2022 (пункт 3 додатка до Рішення).
8.13. Окремі висновки з перелічених вище справ, які розглядав ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду вже аналізувала, розглядаючи заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
8.14. Так, у пунктах 65, 66 постанови від 04.12.2024 у справі № 914/2823/15 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на висновки ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі», за обставинами якої заявник звернувся до суду з позовом до муніципалітету м. Плок, вимагаючи відшкодування збитків, та подав клопотання про звільнення його від сплати судових витрат, мотивуючи це тим, що він є безробітним, однак йому було відмовлено; п. Креуз був зобов`язаний сплатити 100 000 000 старих польських злотих, що приблизно дорівнює середньому річному заробітку в Польщі на момент подання позову. У зв`язку з несплатою судового збору провадження у справі було припинено.
У цій справі ЄСПЛ зауважив, що самі по собі вимоги про сплату судових витрат у цивільному процесі не можуть розглядатися як такі, що у принципі суперечать частині першій статті 6 Конвенції; вказане конвенційне положення не може тлумачитися як таке, котре надає право на отримання безкоштовної юридичної допомоги від держави у процесі вирішення цивільної справи чи право на «безкоштовний» цивільний процес. Однак розмір судових витрат за обставин конкретної справи слід оцінювати з урахуванням можливості заявника сплатити таку суму та з огляду на стадію провадження у справі, коли у заявника виник обов`язок зі сплати цих витрат. Саме ці обставини є істотними при вирішенні питання про те, чи було порушено право особи на доступ до суду. Із цього приводу Суд відзначив, що хоча остаточна сума судових витрат і була істотно зменшена порівняно з їх попереднім розміром, вона все ж таки дорівнювала середній річній заробітній платі у Польщі, що, ясна річ, було досить обтяжливою для пересічного позивача. Національні суди також відмовилися взяти до уваги аргумент п. Креуза про те, що він не в змозі сплатити судові витрати, без отримання і вивчення будь-яких доказів, котрі б спростовували факти, наведені ним у його фінансовій декларації. Таким чином, національні суди дійшли висновку про фінансовий стан заявника без належного врахування наданих ним матеріалів. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що національні суди не забезпечили належний баланс між інтересами держави щодо отримання судових витрат, з одного боку, і правом заявника на розгляд його справи у судовому порядку - з іншого. Розмір судових витрат, які мав сплатити заявник, був надмірним і призвів до неможливості розгляду справи п. Креуза судом, а це, на думку Суду, порушує саму суть права на доступ до суду. Отже, мало місце порушення частини першої статті 6 Конвенції.
8.15. У рішенні від 10.01.2006 у справі «Телтронік-КАТВ» проти Польщі» ЄСПЛ встановив, що компанія-заявник не могла подати свої позовні вимоги до суду через відмову звільнити її від сплати судового збору в розмірі 13 948,49 злотих за подання позову. ЄСПЛ зазначив, що компанія-заявник була невеликим товариством з обмеженою відповідальністю, яка у 1993-1995 роках за контрактом побудувала мережу кабельного телебачення для компанії Best-Sat. Вказана компанія відмовилася оплатити рахунок-фактуру компанії-заявника […], відмова сплатити зазначений рахунок-фактуру поставила компанію-заявника на межу неплатоспроможності. ЄСПЛ вважав, що обмеження доступу до суду, які мають суто фінансовий характер та абсолютно не пов`язані із суттю позову або його перспективами на успіх, повинні підлягати особливо ретельному контролю з точки зору інтересів правосуддя. Для ЄСПЛ також важливо, що відмова у наданні звільнення відбулася на попередній стадії провадження в суді першої інстанції та призвела до того, що позови компанії-заявника ніколи не розглядалися по суті (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19).
8.16. У пункті 67 постанови від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що в рішенні від 03.05.2022 у справі «Нальбант та інші проти Туреччини» ЄСПЛ вважав порушенням самої суті права на доступ до суду ситуацію, коли високі судові збори не були виправдані фінансовим становищем заявника, а натомість були розраховані на основі встановленого законом відсотка від суми, що була предметом провадження. Незважаючи на відсутність консенсусу або навіть консолідованої тенденції серед держав-учасниць Конвенції щодо надання правової допомоги юридичним особам, ЄСПЛ застосував ті самі принципи щодо права на доступ до суду, не розрізняючи фізичних та юридичних осіб (рішення у справах «Тeltronic-CATV проти Польщі», заява № 48140/99, пункти 45-49, 10.01.2006; «Agromodel OOD та Mironov проти Болгарії», заява № 68334/01, пункти 34-37, 24.09.2009; «Sace Elektrik Ticaret ve Sanayi A.S. проти Туреччини», заява № 20577/05, пункт 28, 22.10.2013). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ ніколи категорично не виключав комерційних юридичних осіб з гарантій, визначених пунктом 1 статті 6 Конвенції, щодо надмірних судових витрат.
А у пункті 68 згаданої вище постанови Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у справі «Телтронік-КАТВ» проти Польщі» ЄСПЛ наголосив на необхідності особливо ретельного контролю за фінансовими обмеженнями доступу до суду, коли такі обмеження не пов`язані з перспективами успіху позову чи його суттю, а також коли відмова у звільненні від сплати судового збору відбувається на стадії прийняття позовної заяви, що унеможливлює будь-який розгляд справи по суті.
8.17. Саме така ситуація мала місце у цій справі, оскільки Господарський суд Полтавської області ухвалою від 26.07.2024 залишив позовну заяву Товариства без руху, а ухвалою від 31.07.2024 - повернув позовну заяву без розгляду. 
Разом із цим суди відмовили Товариству у відстроченні сплати судового збору, мотивуючи це тим, що пункти 1 та 2 частини першої статті 8 Закону № 3674-VI не поширюються на юридичних осіб незалежно від наявності майнового критерію, а норми пункту 3 частини першої цієї ж статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав чи відшкодування шкоди здоров`ю, про що у цій справі не йдеться. 
Однак суд першої інстанції, а згодом суди апеляційної та касаційної інстанцій не надали оцінки доводам Товариства про відсутність у нього можливості сплатити судовий збір через скрутний майновий стан, що виник у зв`язку з істотним зменшенням господарської діяльності впродовж 2020-2023 років, а також відповідним доказам, які позивач додав до клопотання про відстрочення сплати судового збору (зокрема, даним фінансової звітності та випискам з банківського рахунку), обмежившись формальним тлумаченням положень статті 8 Закону № 3674-VI.
8.18. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що висновок судів про неможливість відстрочення юридичним особам сплати судового збору відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI без аналізу обставин конкретної справи, за висновками ЄСПЛ, не відповідає вимогам Конвенції, оскільки пропорційність обмеження доступу до суду має оцінюватися індивідуально з урахуванням фактичної можливості юридичної особи сплатити судовий збір та наслідків відмови у такому доступі для її права на судовий захист.
Натомість суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку обґрунтувати свої рішення в частині пропорційності застосованого обмеження (частина п`ята статті 236 ГПК України), а тому судові рішення, які Товариство просить переглянути за виключними обставинами, не є належно обґрунтованими в розумінні статті 6 Конвенції. 
На переконання Великої Палати Верховного Суду, характер порушення, яке ЄСПЛ встановив у Рішенні (обмеження доступу до суду через непосильну ставку судового збору без оцінки майнового стану юридичної особи), суперечить Конвенції по суті, адже вказане обмеження підірвало саму суть права Товариства на доступ до суду. У цих висновках Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених пунктах 70-73 постанови від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19.
8.19. Відповідно до Рекомендації № R(2000)2 повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо: коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження; коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
8.20. Зі змісту Заяви слідує, що Товариство все ще зазнає негативних наслідків через прийняття судових рішень, які воно просить переглянути за виключними обставинами, адже його позов був повернутий без розгляду, а тому невирішеним лишається питання щодо права власності на Приміщення, яке, за твердженнями позивача, належить тільки йому. 
Товариство вважає, що найбільш відповідним заходом індивідуального характеру для відновлення його становища, що існувало до моменту порушення Конвенції, встановленого Рішенням, є скасування судових рішень у цій справі щодо повернення позову, апеляційної і касаційної скарг та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
8.21. Наведені обставини в розумінні пункту ІІ Рекомендації № R(2000)2 є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо не єдиного) засобу для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
8.22. Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, суди не досліджували та не оцінювали в контексті пропорційності додані до нього докази скрутного майнового стану Товариства. Разом із цим встановлення фактичних обставин та оцінка доказів належить насамперед до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, а Велика Палата Верховного Суду не наділена процесуальною можливістю самостійно встановити наявність або відсутність обставин, що можуть слугувати підставою для відстрочення Товариству сплати судового збору за майновим критерієм, та ухвалити рішення про відкриття провадження у справі.
8.23. З огляду на характер порушення, констатованого ЄСПЛ у Рішенні, Велика Палата Верховного Суду вважає, що його можна виправити тільки через скасування судових рішень, перелічених у прохальній частині Заяви, та направлення справи до суду першої інстанції для належного розгляду клопотання Товариства про відстрочення сплати судового збору в контексті вирішення питання про прийняття його позовної заяви до розгляду з урахуванням висновків ЄСПЛ та оцінки доказів, доданих до вказаного клопотання. 
Направлення справи до суду першої інстанції є необхідним, оскільки саме він має повноваження вирішувати питання прийняття позовної заяви до розгляду та оцінювати докази, розглядаючи клопотання про відстрочення сплати судового збору (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені пунктах 76-81 постанови від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19).

9. Висновки за результатами розгляду заяви
9.1. За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (частина третя статті 325 ГПК України).
9.2. З урахуванням викладених вище мотивів Велика Палата Верховного Суду висновує, що Заява Товариства підлягає задоволенню, ухвали Господарського суду Полтавської області від 31.07.2024, Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 та КГС ВС від 20.09.2024 - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для належного розгляду клопотання Товариства про відстрочення сплати судового збору в контексті вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 320, 325 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Світлана» про перегляд судових рішень за виключними обставинами задовольнити.
2. Скасувати ухвали Господарського суду Полтавської області від 31.07.2024, Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2024 у справі № 917/1219/24, а справу направити до Господарського суду Полтавської області для вирішення питання про відкриття провадження.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя		С. О. Погрібний	
Суддя-доповідач 		К. М. Пільков	
Судді:	О. О. Банасько	М. В. Мазур	
	О. В. Білоконь 	Н. М. Мартинюк	
	О. Л. Булейко	Н. С. Стефанів	
	М. М. Гімон	Т. Г. Стрелець	
	О. А. Губська	О. В. Ступак	
	А. А. Ємець	М. Ю. Тітов	
	В. В. Король	І. В. Ткач	
	С. І. Кравченко	В. Ю. Уркевич	
	О. В. Кривенда