Справа № 373/1161/25 
Номер провадження 1-кп/373/83/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року         м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області під головуванням судді ОСОБА_1 розглянув кримінальне провадження (№ ЄРДР 62023100130001935) за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, ОСОБА_2 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ніжин Чернігівської області, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, неодруженого, військовослужбовця, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Учасники провадження: 
секретарка судових засідань    ОСОБА_3 , 
прокурор        ОСОБА_4 ,
обвинувачений       ОСОБА_2 ,
його захисник      ОСОБА_5 

встановив:

ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем, обіймаючи посаду оператора відділення управління командира батареї 1 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , умисно, без поважних причин, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, в умовах воєнного стану 30.09.2023 не з`явився вчасно з відпустки на службу до військової частини НОМЕР_1 , що за адресою:   АДРЕСА_2 , та без поважних причин ухилявся від виконання обов`язків військової служби до моменту його затримання о 16:25 12.04.2025.
При допиті у суді обвинувачений повідомив, що на військову службу прийшов добровільно, а до цього працював у ДСНС. Коли поїхав у частину щорічної відпустки, помер менший брат. Обвинувачений доглядав за своєю бабусею, яка була в Ніжині. Це спричинило в нього нервозність, через це має 4 виразки. По прибутті у відпустку звернувся до ТЦК. Про те, що може затриматися з відпустки повідомив ОСОБА_6 , який сказав йому, що по прибуттю у військову частину його одразу відправлять «на зону». «Там були тільки мати та безліч погроз». Обвинувачений взяв таксі та поїхав додому, оскільки злякався цих погроз командування. Через 1 – 2 дні поросив свого дядька поїхати до військової частини та поговорити з командирами. Зі слів дядька на КПП майор йому сказав, що обвинуваченого заарештують та відправлять на гауптвахту. Тому обвинувачений не повернувся до військової частини, оскільки боявся, що «закують». Через це він не ставив відмітку про вибуття з відпустки у ТЦК. До органів правопорядку також побоявся звертатися. Після внесення застави просився до цієї ж військової частини, але майор відмовив йому. До інших військових частин звертався з проханням взяти його на службу, але йому там відмовили. Письмових відмов не було. Під час досудового розслідування слідчий надав йому направлення на ВЛК, яку обвинувачений пройшов, але результати не отримав. На даний час лікування не проходить.
Свідок ОСОБА_7 повідомив, що з ОСОБА_2 знайомий, оскільки разом служили. Свідок був командиром батареї, а обвинувачений – в ній солдатом. У цій військовій частині служив до 08.06.2024. Ця військова частина була на полігоні у АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 не звертався з проханнями щодо лікування тощо. Обвинувачений не повернувся з відпустки у 2023 році. Свідок тоді йому телефонував та намагався з ним зв`язатися через його близьких осіб. Свідок доповів командирам про це. Службове розслідування не проводив. До звільнення свідка з військової частини обвинувачений на службу не повертався. Документів про поважність причин його відсутності не бачив. Може охарактеризувати обвинуваченого під час проходження військової служби під його командуванням: «Солдат, як солдат», про накладення на нього дисциплінарних стягнень чи можливі позастатутні відносини за його участі не знає.
Свідок ОСОБА_8 повідомив, що є дядьком обвинуваченому. Десь восени 2024 року (точно не пам`ятає, але це було у той рік, коли обвинувачений пішов на військову службу), в ОСОБА_2 була відпустка (5 чи 10 днів). Тоді бабуся обвинуваченого – мати свідка хворіла, а він допомагав їй. Обвинувачений не повернувся до військової частини, оскільки йому було страшно повертатися. Свідок на прохання обвинуваченого, десь за 2 тижні після того, як останній мав повернутися до військової частини, поїхав туди. До нього вийшов майор – комбат та капітан – комбатареї. Свідок переказав слова ОСОБА_2 , що він хоче повернутися та питає, як це зробити. Комбат сказав, що як тільки він повернеться, його передадуть до ВСП, тобто його не приймуть у військовій частині. Після цієї поїздки свідок казав ОСОБА_2 , щоб він знайшов місце служби. Після першого судового засідання ОСОБА_2 звертався до військової частини, що б його прийняли, але вони йому відмовили. На теперішній час ОСОБА_2 військову службу не проходить.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2023 № 197 наказано вважати таким, що самовільно залишив військову частину солдата ОСОБА_2 – оператора відділення управління командира батареї 1 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону та призупинено виплату грошового забезпечення з 30.09.2023. Підстава – рапорт майора ОСОБА_9 № 923 від 30.09.2023.
У доповіді про подію, кримінальне правопорушення, що трапилось у військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 від 01.10.2023 № 1853/260 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , зазначено, що 30.09.2023 солдат ОСОБА_2 не повернувся з частини щорічної відпустки. Були зроблені телефонні дзвінки, останній на дзвінки відповідав та мав прибути до 18:00 30.09.2023, але в подальшому телефон був вимкнений. Розшукові заходи результату не дали. Місцезнаходження військовослужбовця невідоме. Решта обставин з`ясовується.
У повідомленні про вчинення кримінального правопорушення від 04.10.2023 № 1889 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 до ТУ ДБР, Спеціалізованої прокуратури у військовій сфері Центрального регіону та ЦУ ВСП по м. Києву та Київській області зазначено про обставини, вказані у попередньому документі.
З копії акту проведення службового розслідування від 20.10.2023 та доданих до нього документів вбачається, що командуванням військової частини НОМЕР_1 перевірялися обставини неприбуття солдата ОСОБА_2 , який проходить службу у цій військовій частині на посаді оператора відділення управління командира батареї 1 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону, до військової частини після відпустки 30.09.2023. При цьому вживалися заходи щодо з`ясування причин цього неприбуття шляхом телефонних дзвінків ОСОБА_2 протягом тижня після цього. Також зафіксовано, що 29.09.2023 ОСОБА_7 дзвонив ОСОБА_2 , та останній зазначив, що пам`ятає про необхідність повернення з відпустки 30.09.2023 до 08:00, однак не прибув у визначений час. 30.09.2023 при наступній телефонній розмові між ними ОСОБА_2 повідомив, що прибуде до 18:00 30.09.2023, однак не прибув.
Двоє інших військовослужбовців – ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили про відсутність ОСОБА_2 у військовій частині 30.09.2023 та неможливість зв`язатися з ним телефоном.
Вказані в копії акту проведення службового розслідування від 20.10.2023 відомості підтверджуються доданими до неї копіями пояснень ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 ; рапорта ОСОБА_2 від 22.09.2023 про надання відпустки з 25.09.2023 на 5 діб; відпускного квитка № 1750 від 23.09.2023, виданого ОСОБА_2 , де зазначено, що він зобов`язаний прибути до місця служби до 08:00 30.09.2023; витягу з наказу № 143 від 08.08.2023 про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 .
Захисник зазначив про недопустимість акту проведення службового розслідування від 20.10.2023, оскільки не надано наказу про його призначення.
Зважаючи на приписи ст. 86 КПК України, суд відкидає це твердження, оскільки допустимість доказу обумовлюється дотриманням порядку його отримання, що визначений КПК України, а не дотриманням порядку призначення та проведення службових розслідувань. При цьому, в акті є посилання на такий наказ. Інших підстав недопустимості доказів, що містяться в цьому документі з додатками, стороною захисту не наведено. Зважаючи на досліджені судом належні та допустимі докази суд не вбачає ознак недостовірності фактичних даних, що містяться у цьому документі.
Суд відкидає твердження захисника про неналежність доказів, що містяться у наказі від 30.09.2023 № 197 та доповіді про подію від 01.10.2023 № 1853/260, оскільки вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні – нез`явлення вчасно солдата ОСОБА_2 на службу без поважних причин.
Захисник зазначив про недопустимість копій довідки КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 28.10.2024 № 807 та листа КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» від 28.10.2024 № 01-16/2008, в яких зазначено про те, що ОСОБА_2 за медичною допомогою не звертався, оскільки ОСОБА_2 не давав згоди на оприлюднення цієї інформації, що становить лікарську таємницю. Прокурор зазначив, що ці довідки надійшли на запит слідчого, в порядку ст. 93 КПК України, але будь-яких доказів суду не надав.
З огляду на те, що прокурором не надано суду доказів отримання цих документів в порядку, визначеному КПК України, відсутні підстави вважати, що ці докази є допустимими, а відтак суд визнає їх недопустимими.
Прокурором надіслано суду, але не озвучено під час дослідження доказів, копії витягів з наказів № 279 від 24.09.2024, № 22 від 20.01.2024, № 2181 від 11.06.2024, а також доповіді по факту зникнення безвісти військовослужбовця від 25.02.2024, рапорта від 25.02.2024. Дані, що міститься у цих документах, є неналежними доказами, оскільки не стосується ОСОБА_2 та цього кримінального провадження, а в них йдеться про події з іншими військовослужбовцями – ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні введено воєнний стан на строк 30 діб, який продовжувався відповідними указами, у тому числі № 342 від 27.04.2026, затвердженими відповідними Законами України.
Досліджені судом належні та допустимі докази дають підстави для висновку про доведеність того, що ОСОБА_2 станом на 30.09.2023 був військовослужбовцем, обіймав посаду оператора відділення управління командира батареї 1 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану 30.09.2023 не з`явився з відпустки, з якої мав повернутися до 08:00 30.09.2023, до військової частини, де проходив військову службу.
Захисник просив виправдати обвинуваченого, у тому числі через недоведеність його умислу на вчинення інкримінованих дій.
Однак, з показань ОСОБА_2 , свідків, наданих суду, вбачається, що зазначена бездіяльність ОСОБА_2 щодо нез`явлення на службу мала умисний характер, тобто він усвідомлював небезпечний характер свого діяння та передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Зокрема, він знав, коли мав з`явитися до військової частини, був попереджений про необхідність прибути до військової частини вчасно, а також про наслідки неприбуття. Доказів того, що він вживав заходи для повернення на військову службу, крім приїзду його дядька до командування військової частини, не надано. Приїзд до командування військової частини дядька обвинуваченого та їх спілкування не свідчить про те, що обвинувачений хотів повернутися до військової частини. Разом з тим, зважаючи на те, що після подальшого спілкування останнього з дядьком та його наполяганням на поверненні обвинуваченого до проходження військової служби, обвинувачений цього не зробив, це свідчить про умисність його поведінки щодо нез`явлення на військову службу.
Причина цього, повідомлена обвинуваченим та свідком – страх можливого покарання, на переконання суду не є поважною, оскільки захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є конституційним обов`язком громадян України, а можливість такого покарання передбачена законом. Доказів необхідності догляду за хворою бабусею обвинуваченого суду не надано. При цьому, оскільки в неї на той час були інші родичі, які могли такий догляд здійснювати – син (свідок ОСОБА_8 ), відсутні підстави вважати, що ця причина є поважною для нез`явлення обвинуваченого на військову службу протягом 1,5 року. Надані обвинуваченим документи про стан його здоров`я, у тому числі зважаючи на те, що він проходив ВЛК, але не завершив це та не отримав її результати, не вказують на те, що це суттєво вплинуло на причини його нез`явлення на службу у визначений час та у подальшому.
Отже, ОСОБА_2 вчинив нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.
Прокурор у судових дебатах просив суд визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Обираючи міру покарання обвинуваченому, реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд враховує: характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів; особу винного, який за місцем проходження військової служби характеризується негативно, має захворювання, які відповідно до рекомендацій лікарів підлягають лікуванню протягом 14 – 30 днів.
Обставинами, що пом`якшують покарання, в обвинувальному акті зазначені: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Однак, суд не вбачає, що ці обставини наявні. Зокрема, обвинувачений не продемонстрував усвідомлення та засудження своєї поведінки та дій, спрямованих на виправлення ситуації. Повідомлення обвинуваченим у судових дебатах того, що він звертався до різних військових формувань щодо його повернення на військову службу, зважаючи на те, що судове провадження триває більше року, не свідчить про щирість таких дій, а також не підтверджено жодним чином. Будь-яких відомостей, що обвинувачений допомагав правоохоронним органам у встановленні обставин справи, суду не надано.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, в обвинувальному акті не зазначено. 
З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про можливість досягнення мети покарання, визначеній у ч. 2 ст. 50 КК України, при призначенні обвинуваченому основного покарання у межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі. Однак, зважаючи на вищенаведене, з огляду на те, що санкція цієї норми закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, запропонований прокурором у судових дебатах строк покарання, що має бути застосовано до обвинуваченого, у разі визнання його винуватим у цьому злочині, – 5 років позбавлення волі, не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України, а також не досягне мети покарання щодо запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Питання про документи суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України. Речові докази суду не надавались та клопотання щодо них не заявлялися.
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 12.04.2025 ОСОБА_2 було затримано у цьому кримінальному провадженні в порядку ст. 208 КПК України 12.04.2025 о 16:25. У реєстрі матеріалів досудового розслідування, доданому до обвинувального акту, зазначено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2025 у справі №757/17263/25 до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави, а 24.04.2025 ОСОБА_2 звільнено з-під варти, у зв`язку із внесенням застави.
Цей строк підлягає зарахуванню у строк покарання на підставі ч. 1, 5 ст. 72 КК України.
Зазначеної ухвали слідчого судді від 14.04.2025, інших процесуальних рішень з приводу застосування запобіжного заходу до ОСОБА_2 суду не надано, що обмежує вирішення деяких питань, пов`язаних із цим. Клопотань щодо запобіжних заходів сторонами не заявлялося.
Керуючись ст. 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Строк відбування покарання рахувати з часу затримання ОСОБА_2 для приведення вироку до виконання.
Зарахувати у строк покарання перебування ОСОБА_2 під вартою з 12.04.2025 по 24.04.2025.
Документи залишити у матеріалах справи.
Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного суду через Переяславський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку може бути отримана обвинуваченим та прокурором негайно після проголошення.

Суддя 	ОСОБА_1