Єдиний унікальний номер 205/13114/25
Номер провадження2/205/139/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді - Терещенко Т.П., 
за участю секретаря судового засідання – Данчула К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням нової редакції позовної заяви тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 і нею отримано свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті на 25/100 часток домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером № 1210100000:08:098:0020 за адресою: АДРЕСА_1 . У лютому 2025 року позивачем встановлено, що у вказаному будинку знаходиться ОСОБА_2 , який самовільно зайняв приміщення, змінив замки на вхідних дверях та не впустив її до будинку. Зазначає, що відповідач не є і не був членом сім`ї, не зареєстрований у зазначеному будинку. Посилається на те, що добровільно залишити домоволодіння відповідач відмовляється, після встановлення нового замка відповідачем було його зламано і здійснено проникнення до приміщення, а двері не відчиняє ні позивачу, ні працівникам поліції. Зазначає, що відповідач порушує права позивача щодо користування і володіння житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, вона звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належних ОСОБА_1 25/100 часток домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного домоволодіння, без надання іншого приміщення, та стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
02 вересня 2025 року ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалами Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27 жовтня 2025 року зобов`язано ДМС України надати суду інформацію щодо ОСОБА_2 , а також задоволено клопотання представника позивача про витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. належним чином засвідченої копії спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
16 березня 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 про виклик і допит свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також у підготовчому судовому засіданні ухвалено про закриття підготовчого судового засідання та призначено судове засідання з розгляду справи по суті.
Представник позивача ОСОБА_3 надала суду заяву, в якій позовну заяву підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 надав суду заяву, в якій не заперечував щодо заявлених позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, пояснення представника позивача, відповідача, покази свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання та враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов таких висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №7945, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції (а. с. 101 зворот).
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 499 (а. с. 102 зворот).
В матеріалах справи наявні свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані 18 червня 2025 року ОСОБА_1 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. про те, що вона є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 25/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0345 га з кадастровим номером 1210100000:08:098:0020, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 130, 132). 
Також матеріали справи містять витяги з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності: №431899402 та №431899199, які сформовані 18 червня 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О., з яких вбачається, що право власності на 25/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0345 га з кадастровим номером 1210100000:08:098:0020, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 12 зворот, 13 зворот).
Крім того, в матеріалах справи наявні відповіді ВП №1 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області щодо звернень ОСОБА_8 по факту проживання особи, що незаконно проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 50-51).
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Пунктами 1, 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.
Застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. 391, ст. 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Частинами 4, 5 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Положеннями частини 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»).
Отже, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2018 року у справі №320/1941/16-ц.
Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Таким чином, позивач на цей час є власником своєї частки спірного домоволодіння, та вона має право користуватися ним, що передбачено чинним законодавством України.
На підтвердження своїх доводів позивач та її представник достовірними та належними доказами довели про те, що право позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, є порушеним.
Крім того, допитані у судовому засіданні свідки також підтвердили факт проживання відповідача у спірному домоволодінні та створення ним перешкод у користуванні позивачем належною їх на праві власності часткою нерухомого майна та земельної ділянки.
Позивач має право користуватись належною їй частиною спірного домоволодіння та земельної ділянки на власний розсуд, відмова відповідача надати їй доступ до них позбавляє її права безперешкодного доступу до належного їй майна, тобто відповідач чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права власності щодо користування належною їй часткою домоволодіння.
Внаслідок дій відповідача порушується право позивача, як співвласника, на користування належним їй на праві власності майном. Відповідачем не спростовано доводи сторони позивача про порушення цього права, а навпаки підтверджено у судовому засіданні.
Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди для користування позивачем належною їй часткою нерухомого майна та земельної ділянки, шляхом виселення відповідача з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 141, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення – задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні належних ОСОБА_9 25/100 часток домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0345 (кадастровий номер 1210100000:08:098:0020), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного домоволодіння, без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП відсутній) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.П. Терещенко