РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 571/1942/25
Провадження № 22-ц/4815/242/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа, яка не замовляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах 
дітей Березівської територіальної громади Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ковалевича Станіслава Павловича на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року у складі судді Качмар М.Я., ухвалене в селищі Рокитне Рівненської області о 16 годині 10 хвилини, повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2025 року,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не замовляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей Березівської територіальної громади Рівненської області, про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20.04.2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. У шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 актовий запис № 101 від 28.10.2014 р. та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1 від 10.01.2017 р. Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 19 травня 2025 року у справі №571/260/25 шлюб було розірвано, у задоволені позовної вимоги про визначення місця проживання дітей відмовлено, хоча на даний момент діти залишились проживати разом з позивачем, та перебувають на повному його утриманні. Вважає, що наявні всі підстави для звернення до суду з даним позовом і це буде відповідати інтересам дітей, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньок, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , їх навчанням та підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає донькам доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти. З наведених підстав просив позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних та достовірних доказів свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про ухилення від виховання дітей, і як наслідок, про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дітей та стимулювання матері до належного виконання своїх обов`язків. Судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом; суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 – адвокат Ковалевич Станіслав Павлович оскаржив його в апеляційному порядку.В поданій апеляційній скарзі пояснює, що Службою у справах дітей 13.08.2025 було здійснено обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_2 , внаслідок якого встановлено, що житлово-побутові умови є задовільними, діти мають власну спільну кімнату з необхідними меблями, в наявності є в достатній кількості засоби гігієни, дитяче харчування, одяг відповідно до сезонів, навчальна та розвивальна література, а самі діти доглянуті, охайно вдягнені, всім необхідним для розвитку відповідно до свого віку забезпечені. Додає, що суд першої інстанції беручи до уваги цей акт обстеження, разом з тим не надав оцінки тій обставині, що відповідачка на даний момент проживає за кордоном та не бере участі у житті доньок, а всі матеріальні блага, які є зараз у дітей, були створені батьком дітей – ОСОБА_1 , чого не заперечувала в судовому засіданні і відповідачка. Наголошує, що окрім цього відповідачка визнала в судовому засіданні, що не займається вихованням дітей впродовж тривалого часу, оскільки перебуває за кордоном на роботі, що вона фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах та має намір створити нову сім`ю за кордоном, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо спільних з позивачем дітей та просила позовні вимоги задовольнити. Заперечує висновок суду першої інстанції про те, що лише наявність загрози з боку матері для здоров`я та психологічного розвитку дитини є підставою для позбавлення батьківських прав та стверджує, що та обставина, що ОСОБА_2 залишила своїх дітей разом з ОСОБА_1 та його матір`ю, поїхала за кордон з метою створення там нової сім`ї, та те, що вона в судовому засіданні стверджує, що не виконує та не буде виконувати своїх батьківських обов`язків, якраз і є прямим свідченням свідомого нехтування нею своїх батьківських обов`язків. Покликається на правовий висновок Верховного Суду у справі № 203/3505/19 від 26.01.2022 року, де суд зазначив, що навмисне самоусунення від виховання дитини підтверджує наявність вини і є підставою для позбавлення батьківських прав. Зазначає, що суд проігнорував важливі обставини, а саме: відмова та небажання матері брати участь у житті дітей, відсутність у матері будь-якого інтересу до життя доньок та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах, а тому висновок суду першої інстанції про необхідність збереження сім`ї в інтересах дітей є безпідставним. Зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків для ОСОБА_2 , оскільки не позбавляє її права на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в майбутньому. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого вони мають двох дітей, і який рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 19 травня 2025 року, розірвано.

ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Грабунь, Рокитнівського району, Рівненської області, а її батьками є сторони по справі: батько ОСОБА_1 (позивач) і мати ОСОБА_2 (відповідачка), актовий запис №101, про що вбачається зі свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , в с. Грабунь, Рокитнівського району, Рівненської області, її батьками є сторони по справі: батько ОСОБА_1 (позивач) і мати ОСОБА_2 (відповідачка), актовий запис №1, про що вбачається зі свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 . 

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , разом з ним за цією ж адресою зареєстровані неповнолітні діти.

Відповідачка ОСОБА_2 також зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, ОСОБА_1 вказував, що шлюб між нею та відповідачем розірвано у судовому порядку, однак цим рішенням не визначено місця проживання дітей, при цьому відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньок, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , їх навчанням та підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з доньками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає донькам доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно Висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Березівської сільської ради від 29 серпня 2025 року №82, виконавчий комітет вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із описової частини Висновку, Службою у справах дітей 13.08.2025 було здійснено обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_2 , яким встановлено, що житлово-побутові умови є задовільними, діти мають власну спільну кімнату з необхідними меблями, в наявності є в достатній кількості засоби гігієни, дитяче харчування, одяг відповідно до сезонів, навчальна та розвивальна література. Діти доглянуті, охайно вдягнені. Всім необхідним для розвитку, відповідно до свого віку, забезпечені. На момент обстеження діти перебували з бабусею. Мати ОСОБА_2 з липня 2025 року перебуває на заробітках у Польщі, а батько ОСОБА_1 – військовослужбовець ДПС України.
Однак, зазначені обставини щодо перебування відповідачки за кордоном, а не за місцем реєстрації, позбавляють суд зробити об`єктивний та справедливий висновок про свідоме ухилення відповідачкою від участі у вихованні дочок.

Законом на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачкою від участі у вихованні дитини. Натомість у справі, що переглядається, позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог про позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. 

Оцінюючи доводи позовної заяви, суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Тотожний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №401/1944/22 від 10 листопада 2023 року. Зокрема, Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б об`єктивно та поза розумним сумнівом доводили факт умисного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків стосовно її малолітньої доньки. Суди оцінили висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та врахували його, оскільки згаданий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачем, та не суперечить їм. Також касаційний суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що надані позивачем докази з навчального закладу дитини та інші письмові матеріали не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення матері від виконання обов`язків із виховання дитини. Крім того, КЦС ВС у цій постанові констатував, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Судом встановлено, що після подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, відповідачка надіслала до суду заяву, у якій просить позбавити її батьківських прав відносно її дітей. 
Однак, як зауважив Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові в справі №401/1944/22 від 10.11.2023, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Отже, із огляду на викладені норми права, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заяви відповідачки від 26 липня та 27 жовтня 2022 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку матері щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про не встановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітньої доньки. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Зважаючи на наведене, клопотання відповідачки ОСОБА_7 про позбавлення її батьківськийх прав щодо її дітей є неправозгідним, таким, що суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дітей.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).
Крім того, у відповідності до вимог частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 1 ст. 165 СК України).

Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини, суд прийшов до переконання про свідоме ухилення відповідача своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини, зокрема визнання заявлених позовних вимог в судовому засіданні, а тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання своєї дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов`язків.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року в справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року в справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року в справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2025 року в справі №147/277/24, за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 лютого 2025 року в справі №144/924/24 констатує, що Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року в справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року в справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року в справі №202/1931/22). Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

У своїх постановах від 07 лютого 2024 року в справі №455/307/22, від 22 листопада 2023 року в справі №1915/2789/12 Верховний Суд акцентував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Проте, обставини, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до матері дитини, наявності з боку матері загрози для благополуччя дитини, її здоров`я та психічного розвитку, матеріали справи не містять.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також бере до уваги, що у цій справі обставин, які б характеризували відповідачку як таку, що становить реальну загрозу для власних дітей, їх здоров`я та психічного розвитку, не встановлено, як не встановлено ні винної поведінки матері, ні свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Натомість позивачем всупереч його процесуальному обов`язку не доведено винної поведінки матері щодо дітей. При цьому, Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення її батьківських прав додатково свідчить про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її двох дочок.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ковалевича Станіслава Павловича залишити без задоволення.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.