ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 761/40933/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8116/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у закритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 листопада 2025 року (у складі судді Аббасової Н.В.)
у справі за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2024 року ДП «МА «Бориспіль» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану вчиненням кримінального правопорушення майнову шкоду (збитки) у розмірі 1 185 974,03 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 29.01.2014 по 17.08.2015 ОСОБА_2 перебував на посаді начальника відділу орендних відносин РВ ФДМУ по Київській області.
Бориспільським РУП ГУНП в Київській області здійснювалось розслідування кримінального провадження №12017110110000088 від 13.03.2017 за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, в рамках розслідування якого встановлено наступне. ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника відділу орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області, у період часу з 01.02.2014 по 30.06.2015, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, будучи службовою особою, систематично не виконував належним чином покладені на нього службові обов`язки, відповідно до розділу 5.1.1. Положення про відділ орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області. Неналежне виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_2 через несумлінне ставлення до них призвело до спричинення тяжких наслідків державним інтересам, які полягають у завданні збитків на загальну суму 2 846 337,60 грн. Розмір матеріальної шкоди (збитків), нанесеної ДП «МА «Бориспіль» становить 1 185 974,03 грн.
На розгляді Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебувала справа №359/5050/23, провадження №1-кп/359/507/2023, за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (кримінальне провадження №12017110110000088 від 13.03.2017).
У зазначеному кримінальному провадженні ДП «МА «Бориспіль» було визнано потерпілим.
01.06.2023 ДП «МА «Бориспіль» подано у справі №359/5050/23 позовну заяву про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2023 у справі №359/5050/23 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження №12017110110000088 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; цивільний позов представника цивільного позивача Братка І.В., який діє в інтересах ДП «МА «Бориспіль», до обвинуваченого ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду.
Позивач зазначає, що вина відповідача у завданні збитків позивачу підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12017110110000088 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
На підставі зазначеного, посилаючись на положення статей 15, 16, 22, 1166 ЦК України, позивач звернувся до суду з цим позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в порядку цивільного судочинства та просив про задоволення позову.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» завдану вчиненням кримінального правопорушення майнову шкоду у розмірі 1 185 974,03 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 859, 74 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача через систему «Електронний суд» 12 січня 2026 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є незаконне та таке, що ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вказує, що судом не було враховано практику ЄСПЛ, зокрема рішення Європейського суду від 06 жовтня 2020 року «Агапов проти Росії», згідно якого при вирішенні приватного спору заборонено вважати доведеним факт вчинення особою кримінального правопорушення й наявності вини особи (у будь-якій формі), оскільки її вина не встановлена обвинувальним вироком; у противному випадку це суперечитиме принципу презумпції невинуватості. У постанові про закриття провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності мають бути встановлені і перевірені факти (не) вчинення кримінального правопорушення й наявності вини. Тобто, ухвала має містити перевірку наявності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення
Разом з тим судом першої інстанції не було проаналізовано ухвалу на предмет встановлення судом названих вище обставин при закритті кримінального провадження й звільнення особи від відповідальності.
Вказує, що і ухвала Бориспільського міськрайонного суду від 04 грудня 2023 року, і позов, і оскаржуване судове рішення базуються на обвинувальному акті, сформованому всупереч практиці Європейського суду з прав людини, адже розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактично ставить вже на цій стадії провадження сторону захисту у нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини.
Вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки у діянні відповідача відсутній склад злочину, а саме відсутня об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення: відповідач очолював відділ орендних відносин, разом з тим передачу об`єкту в оренду вирішено було проводити за конкурсом, у зв`язку з чим було сформовано конкурсну комісію, а оцінку, що була надана під керуванням відповідача, передбачено вважати стартовою. З моменту створення комісії відповідач очолював її роботу «ex oficio» (в силу повноважень), жодних преференцій при ухваленні рішень і голосувань не мав.
Не погоджується з розміром шкоди, оскільки збитки розраховано з врахуванням вартості земельної ділянки, яка не була і не могла бути об`єктом оренди в силу прямої вказівки Закону України «Про оренду державного і комунального майна».
Вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки його варто рахувати з дати повідомлення відповідача про підозру (18.07.2017 року), так як позивач з цього часу дізнався про порушення своїх прав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

27 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скарну, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вказує, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та завданою шкодою виступає об`єктивним наслідком протиправної поведінки Відповідача що виражається у несумлінному ставленні до своїх посадових обов`язків, що призвели до заниження орендної плати за договором оренди та в подальшому зменшило надходження від орендної плати. Розмір спричиненої шкоди підтверджується висновком судово-економічної експертизи Українського науково дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 02.12.2016 № 2/7 та судової будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8, проведеної експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України. Вина відповідача підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 12017110110000088 від 13.03.2017 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Зазначає, що положення ст. 44 та 49 КК України передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності можливо лише особу у разі вчинення нею кримінального правопорушення. Відповідач у клопотанні про закриття кримінального провадження надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження. Як зазначено в клопотанні про закриття кримінального провадження, поданого представником Відповідача, ОСОБА_2 попереджений про підстави та наслідки такого закриття.
Звертає увагу, що користуючись правом, передбаченим статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України ДП МА «Бориспіль» 01.06.2023 подало у справі №359/5050/23 позовну заяву про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Вказана позовна заява була подана Позивачем 01.06.2023, тобто через 13 днів після того, як ДП МА «Бориспіль» довідалося про порушення свого права і про особу, яка його порушила, після 6 днів після отримання статусу потерпілого і за 4 дні до підготовчого судового засідання.
Відтак вважає, що ДП МА «Бориспіль» не пропущено строк звернення до суду.
У судовому засіданні 02 червня 2026 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1. підтримали доводи апеляційної скарги. Представник позивача у судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового розгляду повідомлялось належним чином, причину неявки суду не повідомили. 
Беручи до уваги викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності належно повідомлених учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду частково не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що Слідчим відділом Бориспільського РУП ГУНП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110110000088 від 13.03.2017, у якому ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
В ході досудового розслідування кримінального провадження №12017110110000088 встановлені наступні обставини.
29.01.2014 наказом № 20 начальника регіонального відділення Фонду державного майна України (далі ФДМУ) по Київській області ОСОБА_2. призначено на посаду начальника відділу орендних відносин РВ ФДМУ по Київській області.
Відповідно до розділу 5.1.1. Положення про відділ орендних відносин РВ ФДМУ по Київській області, затвердженого начальником відділення 28.01.2013 (далі по тексту - Положення), з вимогами якого ОСОБА_2 ознайомлений під підпис, начальник указаного відділу виконує ряд завдань та обов`язків, зокрема здійснює: перевірку на відповідність чинному законодавству пакетів документів, що надійшли разом із заявами на право оренди державного майна (п.3.1. Положення); підготовку протоколів та наказів, щодо проведення конкурсів на право оренди державного майна (п.3.6. Положення); підготовку договорів оренди та додаткових угод для підписання начальником РВ ФДМУ по Київській області (п.3.7. Положення).
13.08.2015 наказом №220 виконувача обов`язків начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області з 17.08.2015 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін.
ОСОБА_2., обіймаючи посаду начальника відділу орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області у період з 29.01.2014 по 17.08.2015, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, являвся службовою особою в розумінні примітки ст. 364 КК України.
28.01.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (Орендодавець) та TOB «Рапекс1» (Орендар) укладено договір № 1652 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (далі по тексту - Договір).
Відповідно до окремих пунктів указаного Договору сторонами визначено наступне.
1.1.Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлове приміщення будівлі цеху бортового харчування загальною площею 1 658,6 кв.м. (реєстровий номер 0572069.7.НЛТНПД007) та твердого покриття (замощення) біля будівлі цеху бортового харчування площею 1 943,9 кв.м. (реєстровий номер 0572069.690.НЛТНПД 1131), що розташоване за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», та перебуває на балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна на 31.05.2014, проведеного ТОВ «Консалтинг-центр», і становить за незалежною оцінкою 44 565 050,00 грн без врахування ПДВ.
1.2.Майно передається в оренду з метою розміщення виробничих та офісних приміщень Орендаря.
2.1.Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання-передачі Майна.
2.3.Передача Майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у акті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки ТОВ «Консалтинг-центр».
3.1.Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить базовий місяць розрахунку травень 2014 року 557 063,00 грн згідно розрахунку орендної плати, який додається до договору.
3.2.Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
3.3.Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.
3.6. Орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж у наступному співвідношенні 70% до державного бюджету, 30% - Балансоутримувачу.
10.1. Даний договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, діє з 28.01.2015 по 28.12.2017 включно.
19.02.2015 підписано акт прийому-передачі №1 (додаток № 2 до договору від 28.01.2015 № 1652), відповідно до якого Орендодавець РВ ФДМУ по Київській області передав, Орендар ТОВ «Рапекс1» прийняв у оренду державне майно нежитлове приміщення будівлі цеху бортового харчування загальною площею 1 658,6 кв.м. та твердого покриття (замощення) біля будівлі цеху бортового харчування площею 1 943,9 кв.м., що розташоване за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», та перебуває на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Вартість вказаного майна визначена згідно з висновком про вартість майна на 31.05.2014 і становить за незалежною оцінкою 44 565 050,00 грн без врахування ПДВ.
Укладенню зазначеного договору передувала процедура конкурсу з визначення організації-оцінювача, що встановить об`єктивну вартість державного майна. Протоколом №89-ОР засідання конкурсної комісії по відбору суб`єктів оціночної діяльності та виконавців робіт із землеустрою під головуванням ОСОБА_2. від 29.05.2012, переможцем оголошено ТОВ «Консалтинг - Центр» з яким 23.06.2014 укладено договір про надання послуг на проведення належної оцінки майна № 133/14. На виконання умов вказаного договору оцінювач здійснив оцінку вартості цеху бортового харчування та твердого покриття станом на 31.05.2014 у сумі, що становить 44, 56 млн. грн, про що склав звіт, який 02.07.2014 затверджений директором ТОВ «Консалтинг - Центр».
Зазначений звіт у подальшому був використаний при укладенні 28.01.2015 між РВ ФДМУ по Київській області та ТОВ «Рапекс1» договору оренди №1652 нежитлового приміщення будівлі цеху бортового харчування загальною площею 1658,6 м2 та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування площею 1943, 9 м2 , що розміщене у ДП МА «Бориспіль» з метою визначення розміру щомісячної плати.
Згідно абзацу 4 пункту 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629 чинність результатів незалежної оціночної експертизи дійсна упродовж 6 місяців, що вказує на необхідність проведення повторної оцінки цеху бортового харчування та твердого покриття у випадку спливу вказаного терміну.
Начальник відділу орендних відносин ОСОБА_2., достовірно знаючи дату проведення оцінки та обставини укладення договору, не перевірив її дійсність, що призвело до порушення вимог ст. 11 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» щодо обов`язкової оцінки об`єкта оренди перед укладенням договору оренди.
Відповідно до висновку судової будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8, проведеної експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, ринкова (дійсна) вартість цеху бортового харчування у складі комплексу будівлі літ. «А-ІІ» та земельної ділянки площею 0,3240 га, яка утворює вільну від забудови частину території цеху бортового харчування, розташованого за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДП «МА «Бориспіль» разом із її поліпшенням (вимощенням, площею 2737,3 м2 та огорожею, площею 353,4 м2 ) станом на 28.01.2015 без ПДВ становила 56 299 840,00 грн або з ПДВ 67 309 890,00 грн.
Крім того, за вище зазначеним висновком встановлено, що розмір нежитлової будівлі цеху бортового харчування становить 1 658,6 м2, а розмір земельної ділянки біля будівлі цеху бортового харчування 3 240 м2.
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 02.12.2016 № 217, заниження орендної плати за договором оренди № 1652 нежитлового приміщення будівлі цеху бортового харчування загальною площею 1 658,6 м2 та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування площею 1 943,9 м2 (за висновком № 112/8 від 07 11.2016 3240 м2), що розміщене у ДП «МА «Бориспіль», укладеним між РВ ФДМ України по Київській області та ТОВ «Рапекс1» від 28.01.2015 з урахуванням висновку будівельно - та земельно-оціночної експертизи № 112/8 від 07.11.2016 документально підтверджується.
Заниження орендної плати документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн. Нанесення матеріальної шкоди (збитків) державі в особі Регіонального відділення ФОДУ по Київській області та ДП «МА» Бориспіль» при передачі в оренду нежитлового приміщення будівлі цеху бортового та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування з урахуванням висновку будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8 документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн.
Таким чином, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника відділу орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, будучи службовою особою, маючи при цьому реальну можливість виконувати покладені на нього службові обов`язки належним чином, тобто міг діяти так, як того вимагають інтереси служби, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинен був і міг їх передбачити, систематично не виконував належним чином покладені на нього службові обов`язки відповідно до розділу 5.1.1. Положення про відділ орендних відносин регіонального відділення ФДМУ по Київській області, а саме: не організував та не забезпечив роботу відділу, спрямовану на виконання покладених на нього завдань та функцій щодо перевірки на відповідність чинному законодавству пакетів документів, що надійшли разом із заявами на право оренди державного майна, підготовки протоколів та наказів щодо проведення конкурсів на право оренди державного майна та підготовки договорів оренди та додаткових угод для підписання начальником РВ ФДМУ по Київській області; не здійснював контроль за процедурою підготовки та укладення договору оренди від 28.01.2015 № 1652, укладеного між Регіональним відділенням ФДМУ по Київській області та ТОВ «Рапекс1» відповідно до чинного законодавства України, а саме не перевірив чинність оцінки на час укладення договору.
Неналежне виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_2 , через несумлінне ставлення до них призвело до спричинення тяжких наслідків державним інтересам, які полягають у завданні збитків на загальну суму 2 846 337,60 грн.
У кримінальному провадженні №12017110110000088 постановою слідчого від 25.05.2023 ДП «МА «Бориспіль» визнано потерпілим, залучено представника потерпілого ДП «МА «Бориспіль» Братка І.В. до кримінального провадження №12017110110000088, що підтверджується копією постанови слідчого про визнання юридичної особи потерпілим та залучення представника потерпілого.
26.05.2023 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12017110110000088 від 13.03.2017 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, що підтверджується копією обвинувального акту.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.05.2023 призначено підготовче судове засідання у справі.
01.06.2023 представником потерпілого ДП «МА «Бориспіль» в рамках кримінальної справи №359/5050/23 за обвинуваченням ОСОБА_2 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 367 КК України, подано цивільний позов про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, що підтверджується копією позовної заяви із відміткою суду про дату його отримання.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2023 у справі №359/5050/23 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження №12017110110000088 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; цивільний позов представника цивільного позивача Братка І.В., який діє в інтересах ДП «МА «Бориспіль» до обвинуваченого ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду, що підтверджується копією ухвали суду.
Як вбачається зі змісту ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2023 у справі №359/5050/23, заниження орендної плати документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн. Нанесення матеріальної шкоди (збитків) державі в особі Регіонального відділення ФОДУ по Київській області та ДП «МА» Бориспіль» при передачі в оренду нежитлового приміщення будівлі цеху бортового та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування з урахуванням висновку будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8 документально підтверджується. Нанесення матеріальної шкоди (збитків) документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн, а саме: по об`єкту (цех бортового харчування) - 963 729,53 грн; по об`єкту (тверде покриття біля будівлі цеху бортового харчування) - 1 882 602,00 грн. Неналежне виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_2 через несумлінне ставлення до них призвело до спричинення тяжких наслідків державним інтересам, які полягають у завданні збитків на загальну суму 2 846 337,60 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 закрито з нереабілітуючих підстав, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд на підставі ч.6 ст. 82 ЦПК України виходить з того, що мало місце завдання потерпілій особі шкоди. Суд першої інстанції, враховуючи умови Договору, Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, норми Податкового кодексу України щодо нарахування ПДВ та висновок судово-економічної експертизи Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 02.12.2016 №2/7, відповідно до якого документально підтверджено заниження орендної плати у розмірі 2 846 337,60 грн та, відповідно, нанесення матеріальної шкоди (збитків) державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Київській області та ДП «МА» Бориспіль» в загальному розмірі 2 846 337,60 грн, дійшов висновку, що розмір майнової шкоди (збитків), завданої позивачеві становить 1 185 974,03 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність спричинення позивачу майнової шкоди відповідачем в розмірі, заявленому позивачем, проте апеляцій1ним судом встановлено, що районним судом не були застосовані норми матеріального права, які підлягали до застосування, суд не врахував, що спір виник з приводу спричинення майнової шкоди працівником внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків. 
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.
У пункті 3 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду під час розгляду справ № 345/2618/16-к (постанова від 19 листопада 2019 року) і №192/3301/16-к (постанова від 25 лютого 2021 року) висловив правові висновки наступного змісту.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення ним нетяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло п`ять роки.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
Згідно вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) зроблено висновок про те, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 (провадження № 51-2271км21) зроблено висновок про те, що залишення позову без розгляду не перешкоджає потерпілій звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у пункті 1 частини другої статті 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями моральну шкоду.
Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, від 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, від 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19.
Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, не є реабілітуючою підставою, а тому потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що постановлення ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2023 року підтверджує ту обставину, що саме ОСОБА_2 було вчинений злочин за ознаками ч.2 ст. 367 КК України.
Щодо доводів скарги про те, що вищевказаною ухвалою суду вина ОСОБА_2 не була встановлена, а останній заперечує наявність вини у вчиненому злочині, оскільки ухвалою суду від 04.12.2023 року такий факт не встановлений, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 44 КК України, звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Схожі формулювання містяться і в ч. 1 ст. 49 КК України, яка передбачає, що «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки…».
У ч. 1 ст. 2 чинного КК України передбачено, що «підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення…». Кримінальним правопорушенням є «…суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення» (ч. 1 ст. 11 КК України). Тобто лише винне діяння буде вважатися кримінальним правопорушенням. Ключовим є формулювання «винне діяння», яке відсилає до визначення вини (ст. 23 КК України) - «психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності». Отже, звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення. З цих мотивів, власне, цю підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою.
Пленум Верховного Суду України в Постанові від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вказав судами, що «при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) … повинен переконатися …, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні…».
Однак Верховний Суд сформував іншу практику в цьому питанні. Так, у Постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к Верховний Суд зазначив, що «визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину».
Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає: «Більше того, твердження апеляційного суду про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена особа не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України». Але такий практичний підхід не враховує два аспекти. Перший аспект пов`язаний із загальними положеннями КК України та КПК України, які передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності з цієї підстави можливо лише особу, яка вчинила злочин, тобто є винною. У випадку, якщо особа добровільно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то звільнення з цієї підстави не викликає запитань. А от якщо особа не визнає своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, але при цьому не заперечує проти закриття провадження, то закриття провадження за таких обставин по суті є «ілюзією», яку створює суд такій особі. КПК України прямо дійсно не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи, однак це випливає із самої суті інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності: звільняється лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Положеннями ч. 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише, чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Однак законодавство не зобов`язує суд і роз`яснювати наслідки такого закриття, зокрема, що особа вважатиметься винною у вчиненні кримінального правопорушення, від кримінальної відповідальності за яке її звільняють, незалежно від того, визнає вона свою вину чи ні. При цьому, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, то закриття не допускається, а кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, тобто досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 8 ст. 284, ч. 3 ст. 285 КПК України). По суті ж, заперечуючи визнання своєї вини, особа заперечує закриття провадження з цієї підстави.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , в разі якщо він не визнавав своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення на той час, коли кримінальне провадження перебувало на розгляді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, мав скористатися свої процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для його виправдання.
Натомість ОСОБА_2 через свого захисника Фурмана В.О. подав клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, де зазначено, що про підстави та наслідки такого закриття ОСОБА_2 попереджений (том 1, а.с. 202-203)
Таким чином, такі доводи є необґрунтованими, оскільки відповідач, розуміючи наслідки закриття щодо нього кримінального провадження, свідомо погодився на звільнення від кримінальної відповідальності, а отже, ОСОБА_2 обґрунтовано вважається таким, що вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 367 КК України.
Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду від 06 жовтня 2020 року «Агапов проти Росії», колегія суддів відхиляє, оскільки в ухвалі про звільнення від кримінальної відповідальності від 04 грудня 2023 року встановлені і перевірені факти вчинення кримінального правопорушення, ухвала містить перевірку наявності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Посилання апеляційної скарги на безпідставне визначення вартості майна з урахуванням вартості землі та неналежність доказів щодо встановлення розміру шкоди, зібраних у кримінальному провадженні апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказані доводи не були спростовані відповідачем жодними належними та допустимими доказами. При цьому, жодних клопотань щодо призначення експертизи в межах цивільного провадження для спростування вимог позивача та підтвердження обґрунтованості власних заперечень відповідачем не заявлялося.
Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.
Відповідно до висновку судової будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8, проведеної експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, ринкова (дійсна) вартість цеху бортового харчування у складі комплексу будівлі літ. «А-ІІ» та земельної ділянки площею 0,3240 га, яка утворює вільну від забудови частину території цеху бортового харчування, розташованого за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДП «МА «Бориспіль» разом із її поліпшенням (вимощенням, площею 2737,3 м2 та огорожею, площею 353,4 м2 ) станом на 28.01.2015 без ПДВ становила 56 299 840,00 грн або з ПДВ 67 309 890,00 грн.
Крім того, за вище зазначеним висновком встановлено, що розмір нежитлової будівлі цеху бортового харчування становить 1 658,6 м2, а розмір земельної ділянки біля будівлі цеху бортового харчування 3 240 м2.
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 02.12.2016 № 217, заниження орендної плати за договором оренди № 1652 нежитлового приміщення будівлі цеху бортового харчування загальною площею 1 658,6 м2 та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування площею 1 943,9 м2 (за висновком № 112/8 від 07 11.2016 3240 м2), що розміщене у ДП «МА «Бориспіль», укладеним між РВ ФДМ України по Київській області та ТОВ «Рапекс1» від 28.01.2015 з урахуванням висновку будівельно - та земельно-оціночної експертизи № 112/8 від 07.11.2016 документально підтверджується.
Заниження орендної плати документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн. Нанесення матеріальної шкоди (збитків) державі в особі Регіонального відділення ФОДУ по Київській області та ДП «МА» Бориспіль» при передачі в оренду нежитлового приміщення будівлі цеху бортового та твердого покриття біля будівлі цеху бортового харчування з урахуванням висновку будівельно - та земельно-оціночної експертизи від 07.11.2016 № 112/8 документально підтверджується у розмірі 2 846 337,60 грн.
Розмір завданих збитків позивачеві на суму 1 185 974,03 грн також підтверджений розрахунком на а.с. 8 тому № 1, який не спростований відповідачем
У постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи у цивільній справі.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши фактичні обставини справи, подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки дії, вчинені відповідачем, містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, кримінальне провадження закрито щодо відповідача з нереабілітуючих підстав, тому на ОСОБА_2 може бути покладена повна матеріальна відповідальність в межах завданої ним шкоди.

Щодо строків звернення до суду.
Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства (частини перша, сьома статті 128 КПК України).
Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців (частина друга стаття 265 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі
№ 6-1263цс15, на яку є посилання у касаційній скарзі,зроблено висновок, що:
«строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі, яка переглядається, регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.
Отже, прийняття постанови про порушення кримінальної справи не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.
З огляду на викладене слід дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акту або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації».
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку (див. постанову Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у справі № 713/24/22, вказано, що «ухвалення судом вироку чи іншого рішення в межах КК України, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Отже, за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення вироку чи ухвали суду за правила КК України щодо відповідача не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 квітня 2016 року в справі № 6-216цс16, від 02 березня 2016 року в справі № 6-1263цс15 і Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 132/2083/16, від 07 серпня 2019 року в справі № 366/1618/16, від 16 жовтня 2019 року в справі № 380/124216».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
18 травня 2023 року Генеральному директору ДПМА «Бориспіль» Дубревському О.Ю. надійшов лист ст. слідчого слідчого відділу ст. лейтенанта поліції О.С. Хамбір, яким просили надати відомості щодо осіб, які володіють будь якою інформацією, яка може цікавити органи досудового розслідування. Крім того повідомлено, що досудовим розслідуванням встановлено, що збитки у вказаному провадженні завдано ДПМА «Бориспіль» (том 1, а.с. 111-112).
25 травня 2023 року постановою старшого слічого слідчого відділу ст. лейтенанта поліції О.С. Хамбіра визнано ДП «МА» Бориспіль» потерпілим у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (том 1, а.с. 184-185).
1 червня 2023 року ДП МА «Бориспіль», користуючись правом, передбаченим ст. 128 КПК України, подало у справі № 359/5050/23 позовну заяву про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.
4 грудня 2023 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження №12017110110000088 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; цивільний позов представника цивільного позивача Братка І.В., який діє в інтересах ДП «МА «Бориспіль», до обвинуваченого ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду.
Відтак з дня виявлення заподіяння працівником ОСОБА_2 шкоди,( коли ДПМА «Бориспіль» вперше було повідомлено про існуюче кримінальне провадження (18.05.2023 року) та з дати, коли позивач був визнаний потерпілим в кримінальному провадженні 25 травня 2023 року ) та до подачі цивільного позову у кримінальному провадженні ( 01.06.2023 року) сплинуло 14 днів. Як зазначалось вище, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців (частина друга стаття 265 ЦК України).
Відтак, з 4 грудня 2023 року строк для звернення позивача до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, спливав 20 листопада 2024 року.
Згідно поштової печатки на описі вкладення, позов підприємством подано 24 жовтня 2024 року (том 1, а.с. 240).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позивачем на подачу позову не пропущений. Разом з тим суд першої інстанції застосував правила ЦК України і не врахував, що спірні відносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, питання строку звернення з позовом врегульовано статтею 233 якою встановлено строк звернення до суду в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Оскільки суд не вірно застосував норми матеріального права, керуючись ст. 376 ЦПК України апеляційний суд вважає, що рішення районного суду в цій частині має бути змінено з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.
З огляду на зазначене, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 374-376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 6 листопада 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів , шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова